Mándy Gábor

Így nyertük meg

a világbajnokságot

2042

2., átdolgozott kiadás

A dokumentumot a jövőből töltöttük le, a rovásírásos eredetiből konvertáltuk, előfordulhatnak benne átírási és értelmezési hibák. Ezekért az Olvasó szíves elnézését kérjük. A képek letöltése sikertelen volt, ezeket a szerkesztő ötéves kisfiának a rajzaival helyettesítettük.

Figyelem! A szöveg mérkőzésleírásokat tartalmaz, amelyek alkalmasak a nem focirajongó olvasók lelki nyugalmának megzavarására. Az ilyen olvasókat megkérjük, hogy ezeket a részeket ugorják át.

ISBN 978-615-80776-2-0 

Készült a 4SIDECOPY nyomdában.

Spirál füzetek 12.

Előszó

A magyar fiúk végre világbajnokok lettek, és ezzel a nemzet évszázados álma vált valóra. A világbajnoki cím már úgyszólván járt nekünk. 1938-ban másodikok lettünk (az olaszok elcsalták), 1954-ben is másodikok lettünk (a németek elcsalták), a valószínűségszámítás törvényei értelmében már igazán nyernünk is kellett. Különösen azóta, hogy egy futballrajongó lett Isten kegyelméből az államelnökünk, és a foci azóta szinte az egész életünket áthatja. Fociznak a nebulók, fociznak az akadémikusok, fociznak a papok és a hívek. A közélet tele van labdarúgó szakkifejezésekkel: a törvényjavaslatot blokkolják, az ellenzéket leszerelik, a házelnök lefújja az ülésszakot, a kormánypárt egészpályás letámadást alkalmaz, a politikusok piros lapot kapnak, a képviselőcsoport vezetőjét lecserélik, az újságírók lukra futnak, és így tovább.

A Himnuszt is azért tanítják az iskolában, hogy majd együtt énekelhessük a nemzeti tizeneggyel, amikor eljön a nagy diadal ideje.  Ez a nap 2042-ben jött el. És milyen felemelő, hogy abban az évben éppen hazánk rendezhette a világbajnokságot. Nincs is szebb, mint a hazai közönség előtt nyerni. Ebben a nyúlfarknyi összeállításban ezt a hősies történetet meséljük el.

Aki elolvasta, feltétlenül adja tovább! Hadd melengessen meg minden igaz magyar szívet!

Száll a madár ágrul ágra,

száll a labda lábrul lábra.

Tele van már a stadion,

Győzelmekről zeng a lantom.

(regösének)

Egy ügyetlen kisfiú

Történetünk azzal kezdődik, hogy…

Nem, még jóval azelőtt. (A legtöbb érdekes történet valójában mindig még jóval azelőtt kezdődik. Mindennek megvan a maga titokzatos előzménye.)

Szóval, Halász Lacika kezdetben nagyon ügyetlen és félénk kisfiú volt. Aki akkor ismerte, el sem tudta volna képzelni, hogy egyszer még világszenzáció lesz belőle.

– De béna vagy! – mondta rá Béni is, egy fiú a házból, akivel még majd találkozunk a későbbiekben. – Hogy vagy képes így szerencsétlenkedni! Téged soha sem foglak beválasztani a csapatomba!

– Én mindent megpróbálok, de valahogy a lábaim nem azt csinálják, amit a fejem kigondol – védekezett Lacika.

– Biztosan a fejeddel van a baj – mondta Béni. – Inkább labdaszedő legyél, ne focista!

Ennek a megszégyenítésnek az emléke hosszú ideig benne maradt. De nem szegte a kedvét. Inkább dacosan megfogadta, hogy majd ő is sokra viszi. Kell lennie valaminek, amiben ő lehet a legjobb.

     Imádott olvasni, pár nap alatt végzett egy regénnyel, különösen, ha Verne Gyula vagy May Károly írta. Szívesen maga is utazott volna a Nautilus tengeralattjárón Nemo kapitánnyal, részt vett volna egy utazáson a Holdra, vagy együtt ült volna az indiánokkal, elszívni a békepipát a

legyőzött ellenséggel. Szeretett volna lenni valaki. Szerette volna, ha úgy hívják, hogy „Aki Elbánt a Bölénnyel” vagy legalább „Villámeszű Sólyom”.

     Telt-múlt az idő, már iskolába járt, de Lacika még mindig nem talált magára. Aztán egyszer a könyvtárban a kezébe akadt egy könyv, amely történeteket tartalmazott a magyar labdarúgás nagyjainak életéből. Úgy érezte, hogy ő is írhatna egy könyvet. Ha nem ügyes a teste, a keze, lába, akkor még ügyes lehet a könyvírásban. (Sok testileg gyengén fejlett, szemüveges kisfiúnak jut eszébe, hgy ilyen kerülőúton váljék híressé.) Ahogy olvasta a régi mérkőzések leírását, a focisták életrajzait, Lacika komolyabban is érdeklődni kezdett a sportág iránt.

     Egyre jobban érdekelte a labdarúgás. Amikor a tévében meccset közvetítettek, ott ült előtte, tágra nyitott szemekkel, és minden mozdulatba, gólba beleélte magát. Lelkileg ő is ott volt a pályán. Nem volt egyik csapatnak sem a szurkolója, így amikor a labda az ellenfélhez került, akkor rögtön annak a helyébe képzelte magát. Nem az eredmény volt a lényeg, hanem a játék szépsége. De sokat bosszankodott. Látta, hogy még a nagy csapatok is mennyire ész nélkül futballoznak. Ennél sokkal jobban is lehetne játszani. És bár a tényleges játékosok még mit sem sejtettek Halász Lacikáról, ő abban reménykedett, hogy előbb-utóbb majd megtanulják a nevét. Mert máris többet ért a sportágból, mint azok ott, a pályán.

     Hozzá kell tennünk, hogy közben lett először szerelmes. Katika, aki egy évvel volt nála fiatalabb, kezdetben nagyon kedves volt hozzá, mosolygott, kéz a kézben sétálgattak. Ilyenkor úgy érezte, mindent megtenne  azért, hogy  ez a   kislány élete

Inkább labdaszedő legyél, ne focista!

végéig az övé legyen. De az élet – hogy úgy mondjam – belerondított ebbe a szép álomba. Az történt, hogy Katika egyszer csak ott hagyta, mégpedig egy jól focizó osztálytárs kedvéért. Ez mély sebeket ejtett Laci lelkében. Elhatározta, hogy ha szépségben és testi ügyességben nem is veheti fel a versenyt a vetélytársával, nemes bosszút áll. Valamivel. Talán azzal, hogy nagy tudóssá válik. Mondjuk, a labdarúgás Nobel-díjasává. Bár ilyen Nobel-díj jelenleg nem létezik, hátha épp az ő nagy teljesítményének elismerésére fogják létrehozni. És akkor majd visszahódítja Katikát. Úgy visszahódítja majd, mint a pinty! Ez volt a terve. De ahogy mind jobban belemélyedt a labdarúgó szakirodalomba (a helyi könyvtárban talált egy-két ilyen tárgyú könyvet), egyre erősebb lett benne a vágy, hogy a nagy ötleteit (mert már voltak ötletei, méghozzá igen jók) a gyakorlatban is kipróbálják. Meggyőződésévé vált, hogy a futballban csak ésszel lehet igazi eredményt elérni, és hogy csak az lehet igazán jó, aki a mesterségét tökélyre fejleszti.

     Olyan megoldásokat keresett, amelyek meg tudnák változtatni a futballmeccseket. Úgy látta, hogy a csapatok nem képesek tartani a labdát, mindig gyorsan elveszítik. A labda ide-oda pattog, és szinte a véletlenen múlik, hogy ki tudja a végén berúgni. De a rúgásokkal is baj van, mert a mai focisták már nem tudják a labdát sem lekezelni, sem rárúgni, mindenki csak rohan, ész nélkül. Ha pedig ész nélkül is ilyen híresek, akkor mennyivel jobb lenne nekik ésszel!

     Az édesapja látta, hogy valami nagyon foglalkoztatja. Az asztala tele volt összefirkált papírfecnikkel, a tévében látott focijelenetek sematikus ábráival. Megkérdezte, hogy min töpreng annyira. Laci egy kissé szégyellősen árulta el, mit forgat a fejében, mert félt, hogy az apja kineveti. De nem nevette ki. Komolyan vette az elképzelését. Csak arra hívta fel a figyelmét, hogy ha mérnöknek tanul, akkor megfelelő szakosodással és átképzéssel később is mindig talál megfelelő munkaalkalmakat, és a saját teljesítménye nem függ másokétól, pláne nem olyan buta és elkényeztetett emberekétől, mint amilyenek a focisták. De Lacit nem érdekelték a gépek, a villamos vezetékek, még a számítógépek sem. Egyre csak ült a kuckójában, olvasott, jegyzetelt és álmodozott.

     „Egy ilyen álmodozóból legfeljebb pedagógus lehet” – mondta neki az apja. Laci felfigyelt erre. „Az ám, pedagógusnak is jó lenni. Egy pedagógus sok mindenre megtaníthatja a gyerekeket.  Olyan dolgokra is, amelyek nem szerepelnek a tantervben” – gondolta. A pedagógiai reform persze túlment volna a hatáskörén, erre nem is gondolhatott. De hátha kisebb ötleteket meg lehetne valósítani az iskolában. Vagy ha nem is az egész iskolában, de legalább abban az osztályban, amelyikben ő a tanár.

     Mivel az irodalom is nagyon érdekelte, a középiskola után magyar-testnevelés szakra jelentkezett.  Sajnos a lányok ott is az erős fizikumú és a sportban sikeres fiúkat részesítették előnyben. Halásznak be kellett látnia, hogy a tényleges sportolásban és a testi dolgokban labdába sem rúghat. A szellemi vonatkozásokra kell koncentrálnia. Milyen nagy dolog lenne például megírni a futball egyetemes kézikönyvét! Ez tökéletesen megfelelt volna az adottságainak. De a szakdolgozatának témájául nem mert labdarúgó témát választani, mert attól félt, hogy kinevetik. Mivel szerette az irodalmat is, kézenfekvő volt, hogy inkább valamilyen irodalomtörténeti témát kellene feldolgoznia. Olvasta Füst Milán önéletrajzi jellegű írásait, és nagyon szimpatikusnak találta az írót, mivel a saját testi felfedezéseiről és bajairól is nagyon őszintén tudott beszélni. Mindent elolvasott tőle és róla, és végül az ő életművét választotta, különös tekintettel az önreflexióra és a testi vonatkozásokra.

     Ez az irodalomtörténeti búvárkodás egy időre elvonta a figyelmét a labdarúgásról, de elég volt néha-néha megnéznie egy focimeccset a tévében, és máris elkezdett bosszankodni. Nem szabad nagyon sokáig várni azzal a kézikönyvvel, meg kell menteni a sportágat! És itt a nyugat-európai csapatok mérkőzéseiről volt szó, nem a külföldi vendégjátékosokkal megerősítve is csetlő-botló hazai klubcsapatokról, amelyek találkozói egyre nagyobb érdektelenségbe fulladtak. Már a szurkolók balhéi sem voltak az igaziak. Legfeljebb egy Fradi-Újpest vagy egy Fradi-Debrecen mérkőzés volt kivétel, de a drukkereket akkor is jobban érdekelték a pirotechnikai eszközök, mint maga a mérkőzés.

     Halász szorgalmasan tanult és dolgozott, írta a disszertációját, de időnként, mintegy kikapcsolódásképpen, folytatta a mérkőzések elemzését is. Végül sikerült elkészítenie a futballmérkőzések során előforduló helyzetek jegyzékét. Minden olyan esetet leírt, és elemzett, amivel találkozott és aminek befolyása volt a játék menetére. Kidolgozta a sikeres védekező és támadó taktika legfontosabb elemeit, lassan az egész szobáját elöntötték a cédulák, a jegyzetei, a rajzai, rajtuk a tömérdek példával. Gondoskodott a megfelelő illusztrációkról is. Ha lehetett, felvette a meccseket videóra, vagy ha nem tudta, akkor maga rajzolta le, hogy mi történt a pályán. Hétről hétre előrehaladt, párhuzamosan dolgozott az irodalomtörténeti és a futballelméleti témán.

Végül lassan a végére ért. A foci-kézikönyv óriási szellemi teljesítmény volt, amely reményei szerint új csapást vág a labdarúgás elméletében, olyan, mint egy katonai stratégiai alapmű, amelyet a világ sok tiszti iskoláján és katonai akadémiáján tanítanak. A kézikönyv vázlatai a disszertációjával párhuzamosan készültek, és egyszerre lett kész a kettővel. És miután beadta a dolgozatát, a foci került előtérbe.

Kiadótól kiadóig járt, érvelt és könyörgött, de senki sem vállalta az ismeretlen fiatalember könyvének megjelentetést, sőt, el sem olvasták a kéziratot. (Sok évvel később ugyanennek a kéziratnak egy bővített változata nemzetközi bestseller lett, a labdarúgóedzők kötelező olvasmánya, a hozzá készített videópéldákkal együtt, a helyzetek típusainak leírása pedig Halász-katalógus  néven vált ismertté. Ezt akkor még senki sem sejtette. És a szerkesztőket nem azért fizetik, hogy a jövőbe lássanak.)

Megpróbált összejönni híres edzőkkel, konzultálni szeretett volna velük, sőt, azt remélte, hogy egyik-másik javaslatát a pályán is kipróbálják. De nem voltak hajlandók szóba állni vele. Úgy kezelték, mint egy csodabogarat, akinek az a mániája, hogy a kipróbálatlan és fantasztikus ötleteivel képes megújítani a sportágat, de nem érdemes rá figyelni. Mindenki  meg volt győződve róla, hogy a magyar focit egyetlen dolog képes megjavítani: a pénz. És ha az nem, akkor a még több pénz. Külföldi edzőket szerződtettek, a magyar játékosok jó pár nyugat-európai klubban szerepeltek, és bár ott időnként szóhoz jutottak, az itteni játékuk ettől sem lett jobb. Halász gondolt rá, hogy amit itthon nem értékelnek, azt esetleg megfontolják a nyugati csapatok, hiszen számukra a győzelem pénzbeli értéke is jóval nagyobb. Arra azonban frissen végzett diplomásként nem is gondolhatott, hogy a nagy nemzetközi klubokhoz forduljon. Ismeretlen volt, névtelen, biztosan úgy rúgták volna ki, hogy az arcán csúszik kifelé. Vagy ha a kéziratot át is veszik, azt biztosan olvasás nélkül dobják a papírkosárba.

Kétségei is voltak: hátha ez a nagy rendszerezés csak egy tévút, nem vezet sehova. Hátha nem is a helyzetek átfogó katalogizálása váltaná meg a sportágat, hanem a szabályok reformja?  Maga is gondolt rá, hogy mennyire más lenne a mérkőzések képe, ha például 20-20 játékos lehetne a pályán, és kevesebbet kellene rohangálni. A több játékos nagyobb kombinációs lehetőségeket jelentene, sokkal többet kellene gondolkodni, mint addig. Vagy ha akit lecseréltek, azt később ugyanúgy vissza lehetne küldeni, mint a kézilabdában, kosárlabdában, vízipólóban, és így a taktika és a játékmodor egyik percről a másikra megváltozhatna. Vagy ha minden szándékos szabálytalanságot azonnal megtorolnának, még a technikai faultot is. Mert bár ezek nem okoznak sérülést, így is megszakasztják a játékot, és a megítélt szabadrúgás nem kárpótol egy tiszta gólhelyzet elvesztéséért. Ugyanígy, a tizenegyesek helyett simán gólt lehetne ítélni. A tizenegyes ugyanolyan korlátozott büntetés, mint egy sértésért a párbaj. A vétkes párbajozó még mindig leszúrhatja vagy lelőheti a vétlen ellenfelét.

     De magát a sportágat radikálisan megváltoztatni egy ember nem képes. Neki a jelenlegi szabályok figyelembevételével kell boldogulnia. És az egyetem elvégzése utáni hetekben arra is rádöbbent, hogy segítőtársakra sem számíthat, a forradalmi gondolatait nem bízhatja másra, azokat neki magának kell kipróbálnia a gyakorlatban. De hogyan? Talán egy iskolában, a saját tanítványaival. És most értünk el odáig, hogy leírhassuk: történetünk azzal kezdődik…

Merjünk nagyot álmodni!

Történetünk azzal kezdődik, hogy hősünket, akit már Halász Lászlónak hívnak, a friss diplomás magyar-testnevelés tanárt, felvették a Horthy István Fiúgimnáziumba. A magyart azonban nem taníthatta, mert Kökörcsin Pista bácsi még nem ment nyugdíjba. A korhatárt elérte, de kedve volt tovább dolgozni, és a diákok is ragaszkodtak hozzá. Halász a testnevelést kapta meg, de minden osztályban. Ameddig Kökörcsin tanár úr nem megy nyugdíjba, addig ez így is marad.

     Ezt az állást is tulajdonképpen a vak véletlennek köszönhette, hiszen a Vallás- és Népoktatási Minisztériumban egy másik jelöltet protezsáltak. Arról a kollégáról azonban kiderült, hogy a dédapja vitézi címe hamis, nem megkapta, hanem megvette (az Ecserin), és vele nem blamálhatták az iskolát. Az állást gyorsan be kellett tölteni. Mivel Halász már jóval a diploma megszerzése előtt megpályázta az állást (néhány más iskolának is elküldte a jelentkezését, de azok nem is válaszoltak neki), szükségből őt választották. Így került Halász a jó nevű középiskolába.

     Energikusan látott munkához. Az I/B-nek ő lett az osztályfőnöke. (Itt emlékeztetnünk kell az olvasót arra, hogy a minisztériumban rájöttek: a fiúk és lányok együttes oktatása rontja a morált és a keresztény szellemiséget, a háború előtti nemes hagyományok folytatásaként újra külön fiú- és lánygimnáziumok működtek.) Halász gyorsan megkedvelte a diákjait, a csupa tetterős, szimpatikus fiatalembert.

     Az osztályfőnöki órákon a hivatalos penzum után volt idő és alkalom egy kis kötetlen beszélgetésre. Halász mesélt a diákjainak a nagy magyar futballsikerekről és a régi idők sztárjairól.

– Hallottatok már Cseh Matyiról? – kérdezte az egyik órán.

Mivel nem hallottak (ez a tudatlanság a sporttörténetírás hiányosságából eredt, amelyet minél előbb szükséges pótolni!), elmesélte, hogy a legendás focista a harmincas években csak úgy viccből az ellenfél minden egyes játékosát kicselezte, mielőtt gólt lőtt. Mivel ezzel felkeltette a fiúk érdeklődését, a tanár tovább mesélt. Zsák Károly híres kapus volt, de szükség esetén gólokat is tudott rúgni. Amellett soha nem maradt hűtlen a harmadosztályú csapatához, a Budai 33 FC-hez, amelyiknek mellesleg nem is volt saját pályája.  Orth György 16 évesen kezdte pályafutását, és bár elsősorban középcsatár és középfedezet volt, kapusként is remekül helytállt. Toldi Géza, akit rámenős játékstílusa miatt „Tanknak” becéztek, egy kölyökcsapatban kezdett játszani, az ifjúsági IV. osztályban, de csapata szinte minden évben lépett egyet előre, és a végén a felnőtt I. osztályú bajnokságot is megnyerték.

– Képzeljétek el, hogy ti is így meneteltek előre – mondta Halász. – Idén elkezdtek focizni, aztán bajnokságról bajnokságra mindig magasabb osztályba léptek.

– Egészen az első osztályig? – kérdezte az egyik tanuló.

– Persze. Sőt, tovább. Európa Liga, Bajnokok Ligája, világbajnokság...

Belelkesedtek, de igazából nem tudták elképzelni, hogy mindez velük is megtörténhet. Halász érezte, hogy jó nyomon van, és tovább mesélt: a jobb és bal lábát egyaránt kitűnően használni tudó Zsengellér Gyuláról, aki ötször is gólkirály lett Magyarországon (ő is 16 évesen kezdte).  Schlosser Imréről (Slóziról), aki 17 évesen már a nemzeti válogatottban játszhatott.

– A fiatalság nem hátrány, hanem előny is lehet – mondta Halász a tanítványainak. És mesélt tovább.

 Puskásék csak ezüstérmesek lettek 1954-ben, a svájci világbajnokságon, mégis úgy emlegették őket, hogy az "Aranycsapat". A név onnan eredt, hogy 1952-ben Helsinkiben aranyérmet nyertek az olimpián. De a legnagyobb eredményük nem is az olimpiai arany volt, hanem az a világra szóló haditett, hogy 1953-ban Angliát először győzték le az otthonában (6:3-ra), és ezzel a magyar népi legendáriumban közvetlenül a törökverő Hunyadi János mellé emelkedtek. Nem véletlen, hogy ennek a napnak az évfordulója mára az egyik legnagyobb nemzeti ünnepünk lett. A következő esztendőben az újonnan átadott Népstadionban megismételték a győzelmüket, és még alaposabban megverték a szigetország rutinos focistáit. „Az angolok azt hitték, hogy egy hétre jönnek Budapestre, de 7:1 lett belőle” – idézte a tanár a korabeli viccet. Az osztály betéve tudta az Aranycsapat összeállítását (ez egyébként is szerepelt a Nemzeti Alaptantervben).

Filmeket néztek meg a hatvanas-hetvenes évek nagy játékosairól: Sándor Csikarról, Albert Flóriról, Fenyvesi doktorról, Tichyről, Benéről, végül pedig a magyar labdarúgás utolsó nagy nemzedékéről: Nyilasiról, Dárdairól, Geráról, Dzsudzsákról.

A magyar kormányzat minden heroikus erőfeszítése ellenére sem születtek azóta említésre méltó új sztárok.

– Talán épp belőletek nő majd ki a magyar futball új aranycsapata – mondta Halász, és a tanítványok hitték is meg nem is, de maguk között gyakran beszélgettek erről.

Az osztályfőnöki órákon a kötelező rész után egyre többet foglalkoztak a labdarúgás gyakorlati helyzeteivel, videón is levetítettek néhány meccsrészletet, tanulságos jelenetet, és a diákok szinte észre sem vették, de a labdarúgás szakértőivé váltak. Ezután már nem tudtak úgy megnézni otthon egy-egy mérkőzést, hogy ne jegyzeteltek volna, és az osztályban nem újságolták volna el, hogy mi miért volt jó vagy rossz.

Félévkor Halász már megfelelőnek tartotta az időt, hogy feltegye nekik azt a kérdést, amely egész

Akartok-e világbajnokok lenni?

későbbi életüket alapjaiban változtatta meg:

– Akartok-e világbajnokok lenni?

Döbbent csönd lett. Egy idő után valaki megkérdezte:

– Ez most komoly?

– Komoly hát. Ha nagyon akarjátok, meg tudjátok csinálni.

– De hát mi még nem is tudunk focizni.

– Fejben sokat tudtok. Már csak gyakorolni kell.

– Persze – nevettek. – De az iskola udvarán gyakoroljunk?

– Megpróbálok szerezni nektek igazi füves pályát – mondta Halász, bár igazából nem volt biztos benne, hogy ez sikerül. – Ha egyszer eldöntitek, onnantól kezdve nincs megállás.

– Gondolja tanár úr, hogy ezt elérhetjük? – kérdezte az egyik tanuló, akinek értelmiségiek voltak a szülei.

– Merjünk nagyot álmodni! Tudjátok, ki mondta ezt?

Hogyne tudták volna. Néhányan még vizsgáztak is belőle. Ennek a beszélgetésnek az emléke egész pályafutásuk alatt végigkísérte a diákokat. Olyan volt ez, mint egy titkos szövetség. Mindenki egyért, egy mindenkiért. A szent célt kitűzték, már csak el kell érni.

– A Himalája csúcsára is el lehet jutni, csak jól meg kell szervezni. És egyszerre elég egy lépést megtenni – mondta Halász.    

– Nem mehetnénk inkább a Himalájára? – kérdezte Kerekes Tomi, aki szeretett viccelődni.

A tanár elmosolyodott.

– Rendben. Szavazzuk meg! Tartsa fel a kezét az, aki világbajnokságot akar nyerni!

Mindenki jelentkezett.

– És most az tartsa fel a kezét, aki a világbajnokság helyett a Himalájára menne fel!

Csak Kerekes tartotta fel a kezét, de ő is hamar leengedte.

– Sajnálom – mondta Halász tanár úr Kerekesnek. – Úgy döntöttünk, hogy inkább világbajnokok leszünk.

A diákok csak most fogták fel ezeknek a szavaknak a jelentését. Üdvrivalgásban törtek ki, és a zajongást Halász is csak nehezen tudta lecsendesíteni.

– A cél megvan, de a kemény munka még előttünk áll. Én a magam részéről mindenben segítelek benneteket.

Halász az I/B-ből összeállított egy csapatot, az ügyeseket dicsérte, az ügyetleneket vigasztalta és korrepetálta. A tanítványai éltek, haltak érte.

Spontán módon alakultak ki a kis közösség szokásai és rituáléi. Például, ha senki sem hallotta őket, suttogva megkérdezték egymástól: „Mi az ábra, világbajnok?” „Semmi különös, világbajnok.” Ezt nem csinálhatták nyíltan, hiszen akkor kinevették volna őket, a fogadalmuk pedig szent titok volt. De idővel egyre komolyabban beleélték magukat a későbbi nagy sikereikbe. Gondolni lehetett erre, mert lehetséges volt. Csak nem nagyon valószínű. De akinek az agyába befészkelődött egy ilyen gondolat, az már mindent egy kicsit más szemmel néz. A jövendő világbajnok szemével.

     Osztálykirándulások is erősítették a közösségi szellemet. A nyári szünetben végigjárták a magyar futballtörténelem legendás stadionjait, a budapesti klubcsapatok pályáitól fel egészen Felcsútig, és maguk elé képzelték az adott helyeken vívott nagy mérkőzéseket. Emellett a kirándulások fizikailag is edzették őket, így az izmaik is erősödtek, és a kitartásuk is acélosabbá vált. Kirándultak a Börzsönyben, a Mátrában, a Bakonyban, esőben, szélben, fényes nappal és sötét éjszaka. Halász biztatta őket, és maga is velük együtt küszködött. Aztán amikor megérkeztek egy menedékházba, rögtön elfelejtették a megpróbáltatásokat, és vidáman kanalazták a csülkös bablevest. Külföldre is mentek volna, ha van pénzük. De nem volt. Illetve ami volt, azt olyan elemi dolgokra kellett költeniük, mint az erős tornacipő (stoplis cipőre ugyanis nem tellett) és az egyforma trikó.

     A szakköri órákon Halász tanár úr videóról bemutatta a nagy mérkőzések egyes jeleneteit, régieket és újabbakat (erre jól fel tudta használni az évekig gyűjtött videóit és DVD-éit). Ilyenkor gyakran megállította a képet, és rámutatott, hogy ki miben hibázott a pályán, hogy lehetett volna jobban megoldani az adott helyzetet. Beléjük sulykolta, hogy „a meccsek fejben dőlnek el”. A fiúk úgy érezték, hogy már-már többet tudnak, mint az igazi focisták.  

     A tornatanár az I/B. tanulóiból szervezte meg a csapatot. Ezeket a neveket 2042 után ugyanúgy minden iskolás ismerte, mint ahogy az egykori Aranycsapat tagjainak nevét. Addigra ők lettek a nemzet bálványai, akik még megmenthetik ennek a sokat szenvedett népnek a renoméját.

     Halász felmérte minden egyes fiúnak a képességeit, és ez alapján alakította ki a szerepeiket. Kapusként Szentiványi Gabi és Gundel Jani szerepelt, a védelemben Molnár Béla, Lakatos Balázs, Csikai Sanyi és Dékány Andris, a középpályán Juhász Tibi, Kende Imre, Korompay Jancsi játszott, a csatársort pedig Csiszár Miki, Kerekes Tomi, Zombori Matyi és Varsányi Szilveszter alkotta, de gyakran szerepelt még Rottenbiller Jenci, Csutorás Sanyi, később pedig Guriga Gyuri, Suhajda Pisti és Pintér Lajos is, különböző posztokon. Az egyébként alapelv volt, hogy mindenki mindent meg kell, hogy tanuljon, nem merevedhet senki bele egyetlen szerepkörbe.

– A szakácsnak is tudni kell felszolgálni és mosogatni, és a pincérnek sem árt, ha ért a szakácskodáshoz. Sosem tudhatjuk, hogy mit hoz az élet, kire milyen feladat megoldásában lesz szükség, vagy mikor ki sérül meg – mondta a tornatanár.

A pályával kapcsolatban nagy szerencséjük volt. Az egyik közeli sportklub gondnoka, név szerint Csikós Béni ugyanis gyakran megfordult abban a házban, amelyikben Halász lakott. Gyerekkoruk óta ismerték egymást. Igaz, Csikós is azok között volt, akik nem becsülték sokra Laci teljesítményét a játszótéri fociban (ő volt az, aki annyira megsértette, és el akarta tanácsolni a sportágtól, hogy sírva is fakadt), de amikor meghallotta, hogy mi hiányzik nekik, felajánlotta a segítségét. A pályán az edzések csak késő délután kezdődtek, addig a fiúké lehet a terep.

– Aztán nehogy szégyent hozzatok rám! – mondta Csikós. – Addig nem lesz balhé, ameddig jól játszotok, de bajom lehet abból, ha csak a gyepet koptatjátok, és nem juttok az ötről a hatra.

– Ettől ne félj, Béni bátyám! Ötről nemcsak a hatra jutunk, hanem egészen a tízig. Vagy ha nem, hát kifizetem neked az összes sört, amit nem tudtál meginni életedben.

– Csak aztán később ne habozz! – viccelődött Béni. Valahogy tudat alatt már bízott az egykori ügyetlen gyerekben. Végül is milyen tanár lett belőle. Kitüntetéssel végzett!

     Hogy ez a gyerekkori ismerős felnőttként pályagondnok lett, az véletlenül derült ki, a liftben, az után, hogy „hogy vagy, köszönöm, jól, hát te”. Sok múlik ám az ilyen véletlen kapcsolatokon. Abból a találkozásból nemcsak Halász profitált, hanem az egész magyar labdarúgás.

     Profitált a pályagondnok is: később minden mérkőzésükre ingyenjegyet kapott. De ne szaladjunk ennyire előre!

Egy késdobáló sohasem lehet indiszponált

Halász elmagyarázta, hogy a labdarúgás nem olyan, mint az amerikai futball, amelyikben mindenki előre rohan, látszatra ész nélkül, sokkal inkább a kosárlabdához és kézilabdához hasonlít, ahol addig passzolgatnak, ameddig valaki nem kerül helyzetbe. Fontosabb jó helyre adni a labdát, mint hebehurgyán rászúrni. Ezt úgy fejezte ki Halász tömören, hogy „ameddig a miénk a labda, addig nem kaphatunk ki.”

     Amikor védekeztek, akkor mindenki szorosan fogta az ellenfelét, amikor viszont megszerezték a labdát, mindenkinek el kellett szakadnia az őrzőjétől, hogy szabadon átvehesse azt, ha éppen ő kapja. Ilyenkor mindenkinek elérhetőnek kellett lennie. Vicces látványt mutatott ezért az I/B játéka. Olyan volt a csapat, mint egy kinyíló és bezárkózó virág, attól függően, hogy éppen az övék volt-e a labda, vagy sem. De ha egyszer megszerezték, nehezen tudta bármelyik ellenfél elvenni tőlük.                                          „A bíró elveheti a labdát, de az ellenfél nem” – mondta Halász, arra utalva, hogy labdatartásért olykor szabadrúgást ítélhetnek ellenük.

     Az iskolai bajnokságban egymás után verték meg az elméletileg képzetlen ellenfeleket. Az elsős csapat sikerei példátlanok voltak az iskola történetében. A döntő mérkőzésen még a negyedikeseket is elporolták.

     Ezen a meccsen megjelent a tantestület számos tagja. Csákváry tanár úr, aki történelmet és nemzetismeretet tanított, a mérkőzés után rövid beszédben méltatta, hogy a Horthy István Fiúgimnázium sikeresen élesztette fel a honfoglaló eleinkben mélyen élő magyaros virtust, példát mutatunk a nemzetnek hazafiságból és összefogásból, azonkívül hazafias összefogásból is. További sikereket kívánt a győztes csapatnak, és csak arra hívta fel a figyelmüket, hogy a szívükben mélyen égjen a keresztény magyarság örök fáklyájának lobogása.

     Halász tanár úr megköszönte a szép szavakat, és ígéretet tett arra, hogy a labdarúgás, amely újabb kutatások szerint a honfoglaló magyarok sokáig fel nem ismert eredeti nemzeti sportja volt, ennek a nagy hírű intézménynek a pályáján is sikeres lesz, és a Horthy István Fiúgimnázium példája nemsokára egy gyönyörűséges új futball-röneszánsz kiindulópontja lesz. Továbbra is maximális erőbedobással és igazi magyar szívvel fognak dolgozni az iskolájuk és az országuk javára.

– Úgy legyen! – mondta az igazgató úr. Ő kezdte a tapsot, és mindenki csatlakozott hozzá.

     Az ünnepség végén Ficsor tanár úr, aki ábrázoló geometriát tanított, suttogva megkérdezte Halásztól: – Figyelj! Hiszel abban a zagyvaságban, amit itt ti ketten előadtatok?

– Miért? Talán lehet ebben nem hinni? – kérdezett vissza Halász, ugyancsak suttogva.

– Ja, vagy úgy – veregette meg a kolléga Halász vállát.

Halász belesulykolta a tanítványaiba a profi teljesítmény legfőbb követelményét: „egy késdobáló sohasem lehet indiszponált”. A labdarúgás egy szakma, amit tökéletesen meg kell és meg is lehet tanulni, nem szabad csak úgy vaktában rálőni a labdát, pontosan oda kell mennie, ahova szánták. És a fociban igazán csak azok érhetnek el jelentősebb sikert, akik megtanulták a mesterség minden csínját-bínját.

     A lövések pontosabbá tételét úgy gyakoroltatta, hogy a kapu sarkaira négy 1x1 méteres kosarat szerelt fel. A tizenegyeseknél csak az számított gólnak, amelyik a négy kosár valamelyikébe beletalált. Ráadásul előre megmondta, hogy kinek melyik kosarat kell eltalálnia. Persze az első időben szinte alig találtak bele, de Halász egyre bátorította a játékosait. A sok gyakorlásnak lassan kezdett meglátszani az eredménye. Amikor már a legtöbb lövés bement, akkor Halász szűkítette a kosarak méretét, 80x80-ra, majd 50x50-re. Ebbe már csak a nagyon pontos lövések fértek bele.

     Amikor mindenki legalább 50 %-os teljesítményt ért el a tizenegyesrúgásoknál, következtek a szögletek és a szabadrúgások. Amikor már ez is

A kapu sarkaira kosarakat szerelt.

bement, Halász áttért a guruló labda megrúgására. Ez sokkal nehezebb feladat volt, de ebben is sokat javultak.  A végén a levegőben érkező labdával végzett kapáslövéseket is meg kellett tanulnia mindenkinek. Aki annyira ambiciózus volt, az magánszorgalomból a hátra vetődéses, ollózásos és sarkalásos lövéseket is gyakorolhatta, ezekért külön dicséret járt.

     Alapkövetelmény volt a labda csavart elrúgása is: a láb belső élével, de külsővel is. Annyira meg kellett csavarni a labdát, hogy az kikerülje a sorfalat, és az ellenkező sarokba menjen. Illusztrációnak levetítette Beckham és más világsztárok szabadrúgásait, képkockáról képkockára lelassítva, amíg meg nem értették, hogy a cipő melyik pontjával kell megrúgni a labdát, és hogy hogy kell állnia a lábfejnek. Ebben különösen Zombori és Guriga bizonyult ügyesnek.  Miután ezt a készséget elsajátították, értetlenül nézték a tévében, ahogy a profi focisták magasan fölé rúgják a labdát, vagy belelövik az ellenfélbe. Az I/B esetében természetes volt, hogy a labdának meg kell kerülnie a sorfalat. Addig gyakorolták, amíg a vérükké nem vált.

     Csak a rövid passzoknál gurulhatott a labda, minden más esetben fel kellett emelni, hogy ne súrlódjon a fűhöz, és minél gyorsabban megkaphassa a játékostárs. A labdát aztán sokféle módon le kellett tudni venni: talppal, ölben, mellel, fejjel és a comb alsó részével is, akármilyen magasságban is jön. Ugyanígy át kellett tudni emelni az ellenfél fölött, lábfejjel, térddel, sarokkal, előre is, hátra is. Azt is gyakorolták, hogy hogyan lehet a levegőben érkező labdát földet érés nélkül továbbítani, olyan sebesen és biztosan, hogy a néző csak azt lássa, hogy a labda lábról lábra cikázik. Utánozták a nagyok technikáját, szorgalmasan és céltudatosan, napról napra jobban.

     Ez a gyakorlás természetesen nagyon sok időt elvett a diákoktól, de mivel mindent nagy lelkesedéssel csináltak, szinte észre sem vették az idő múlását. Amikor szabad volt a gyakorlópálya, néhány tanuló akkor is ott dolgozott, ha Halász tanár úr nem ért rá. Ez feltűnt Csikós Béninek, a pályagondnoknak is.

– Csak így tovább, kölykök! – biztatta őket, és úgy érezte, ő maga is sokat tesz a hazai labdarúgás megújításáért.

Halász néhány dolgot elmagyarázott neki az elméletéből és a fogásaiból, és a pályagondnok szívvel-lélekkel támogatta őket. Ameddig Halászék nem kezdtek oda járni, addig Béni is sokat bosszankodott a felnőtt focisták botladozásain és lustaságán. Ez a középiskolai csapat az ő szemében is nagy ígéret volt.

Lassan napirendre került, hogy az osztálycsapat erősebb ellenfelekkel is megmérkőzzön. A komolyabb labdarúgókkal való összecsapáshoz azonban nem volt elegendő a technikai ügyesség, a játékosok erőnlétét tovább kellett fokozni. Ez pedig nem ment simán. Halász mindig előre vette a technikai gyakorlatokat, az erőnléti edzéseket pedig, főleg a változó iramú futást, a végére hagyta. Emiatt az edzések végén szegény gyerekek úgy rogytak le, mintha hegytetőre kellett volna felkapaszkodniuk.

Halász megbeszélte velük a helyes étkezés szabályait. Minden súlyfelesleget le kellett dolgozniuk, de arról is gondoskodniuk kellett, hogy megfelelő legyen a fehérje- és energiabevitelük.

– Tudjátok, mitől lesznek erősek az izmaitok? – tette fel a kérdést.

– A gyakorlástól – vágták rá.

– Attól is. De az izmoknak táplálék kell. És mindezek mellé még erős akarat. Mindegyik nagyon fontos.

     A szülők is elálmélkodtak a nagy változáson. A gyerekek jó evőkké és energikusabbá váltak, nem vettek részt a kortársaik körében nagyon is elterjedt bulizós rendezvényeken, nem drogoztak, nem cigiztek, nem söröztek, még csak energiaitalt sem fogyasztottak. Szerzetesi életmódjuk miatt egyeseket csúfoltak is, focibuziknak, papnövendékeknek nevezték, de őket ez nem zavarta.  Azt hozzá kell tennünk, hogy amikor Halász tudomást szerzett a csúfolódásról, megtanította nekik az önfegyelem legfontosabb szabályait.

– Ezt azért mondják, mert buták. De mert buták, nem értenék meg a magyarázatot sem. Csak mosolyogjatok. Nem akarnak rosszat, semmiképp se keveredjetek velük szóváltásba, verekedésbe meg pláne ne!

     Zombori anyuka az egyik szülői értekezleten azért hálálkodott, mert a fia az utóbbi időben sokkal többet segít otthon, szinte alig ismernek rá. Halász tanár úr mosolyogva hallgatta. – Csak jó emberből lehet igazán jó focista – jegyezte meg.

     A diákoknak a futballon kívül is voltak kötelességeik. Halász megkövetelte a jó tanulmányi eredményt. Irodalomból (diplomás magyartanárként) természetesen személyesen foglalkozott a gyerekeivel, de a többi tantárgy megtanulását, és főleg a tanulnivalók megértését is fontosnak tartotta. Tanulópárokat alakítottak, amelyek mindkét tagja felelős volt a másikuk osztályzataiért is. Ezt a szaktanárok eleinte ellenezték, mondván, a diákok önállóságának rovására megy, de végül senkinek sem kellett szégyenkeznie. Év végére mindenkinek javult az eredménye, és az évfolyam 3,42-es átlagával szemben az I/B átlaga 4,69 lett. Kilenc tanulónak kitűnő lett a bizonyítványa. Az egész iskolában nem volt még egy ilyen osztályközösség, a felsőbb tagozatokon sem, ahol pedig már céltudatosabban készültek a diákok a jövőbeli szakmájukra, hivatásukra.

A szülői értekezletek itt egészen másképp zajlottak, mint más osztályokban. Halász dicsérte a diákjait, és megköszönte a szülők pozitív hozzáállását, a szülők pedig hálálkodtak az osztályfőnöknek a sok javulásért, amit a gyerekeik tartásában, szorgalmában, erkölcsi hozzáállásában, a családdal és minden mással kapcsolatos viselkedésében elért.

     Halász pedagógusi sikereit el kellett ismerniük a tanfelügyelőknek is. Néhányan azt vetették a szemére, hogy „sztárokat nevel”. Erre egy tantestületi értekezleten úgy reflektált, hogy a nemzet számára nevel jó sportolókat és jó tanulókat, akik ugyan sok mindenben a legjobbak, de egyáltalán nincsenek sztár-allűrjeik. Szorgalmasak és szerények, már most is példaképei lehetnének a tanulótársaiknak. És a futball nem tölti ki az egész életüket, a tanár azon igyekszik, hogy életükben a tudás és a sport mindig megtartsa a megfelelő arányt.

 Egy-két újságíró már ebben az időszakban is feltűnt Halász tanár úr körül. A Nemzeti Jövő című lap munkatársa is meg akarta tudni, hogy mi a példátlan sikerek titka.

– Nincs itt semmiféle titok. Komolyan vesszük magunkat, ennyi. Komolyan tanulunk, és komolyan sportolunk – mondta Halász.

– És akkor mások miért nem ennyire sikeresek? Ők talán nem ennyire komolyan dolgoznak?

– De, feltételezem. Csak talán annyira egyikük sem tekinti ezt hivatásnak, mint mi. Mi úgy érezzük, fontos küldetésünk van. Ez persze nem valami személyes küldetés. A hazáért tesszük. És mindenkinek megvan az esélye, hogy amit csinál, abban ő legyen a legjobb.

– De ön a legtehetségesebb ebben – vetette közbe a riporter.

– Nem biztos, hogy a tehetségen múlik. Az is lehet, hogy nekem van a legtöbb szerencsém.

Halász a diákjait arra biztatta, hogy semmit se hagyjanak későbbre, otthonra.

– Igyekezzetek már az órákon mindent megérteni. Sokkal egyszerűbb emlékezni azokra a dolgokra, amiket megértettetek, mintha otthon órákig törnétek a fejeteket, hogy mi is az értelme ennek vagy annak – mondta nekik.

A játékosok erőnléte sokat javult az év végére. Arra viszont számítani lehetett, hogy a felnőtt ellenfelekkel vívott mérkőzéseken eltiporhatják a gyenge fizikumú játékosokat. Halász ezért a védekezésre is kidolgozott egy ügyes módszert.  A gyerekeinek kerülniük kellett a közelharcot.

– Lehetőleg akkor kell elvenni a labdát az ellenféltől, amikor még át sem vette. Ha ügyesek vagytok, az ellenfél nem esik el, a labda viszont a tiétek lesz.

A becsúszó szerelésekre azt a technikát fejlesztették ki, hogy a labda elpöccintése után villámgyorsan vissza kell húzniuk a lábukat, hogy az ellenfél ne bukhasson fel benne.  Tehát az

Úgy kell szerelni, hogy észre se vegye.

ellenfelet még szabályosan sem szabad buktatni, a lábához hozzá sem szabad érni.

– Le kell varázsolni a labdát a lábáról. Úgy kell szerelni, hogy az ellenfél észre se vegye.

Ezt a finom beavatkozást sokat kellett gyakorolniuk, mert elsőre nem nagyon ment. Halász beléjük sulykolta, hogy a szerelésnél csak a labdához szabad hozzáérni.

– Több energiát igényel a láb visszahúzása, mint ha csak becsúsztok és elterültök. De ha elég gyorsan visszahúzzátok, akkor az ellenfél már csak el tudja játszani a buktatást, mindenki látja, hogy csak színészkedik.

     A sok gyakorlás hatására a szerelés közben csak a cipőjük orrával értek hozzá a labdához.  Fura volt látni, hogy a labda irányt változtatott, de úgy, mintha hozzá sem nyúltak volna. És ha egy pillanat alatt fel tudtak pattanni, már az övék is lett a labda. Hasonlóan fontos volt az ellenfelet szerelni még a labda átvétele előtt. Ha pedig mégis át tudta venni, akkor mindig a labda és a saját kapu között kellett helyezkedni, hogy megakadjon a védőben. Ezzel egy időben valamelyik játékostársnak is bele kellett avatkoznia, hogy ketten egyszerre fellépve megakadályozzák a lövést.

     A gáncsoló lábakat át kellett ugrani, és úgy folytatni a mérkőzést, mintha mi sem történt volna.

Halász minden színészkedést tiltott. Fault után is azonnal fel kellett pattanni, és tovább küzdeni.

– Ha elestek, akkor már csak a bíró segíthet. De nem mindig veszi észre a szabálytalanságot, és ha észre is veszi, nem mindig segít – mondta.

A szorgalmas gyakorlás meghozta az eredményt. Sokkal jobban képesek voltak uralni a testüket, mint más játékosok. Amikor a tanár úr a videón megmutatta, hogy amit ők már tudtak, azt, hogy tévesztették el a legnagyobb sztárok is az igazi meccseken, a fiúk nevetgéltek. Ez az összehasonlítás önbizalmat is adott nekik. De Halász emlékeztette őket: más dolog tudni elméletben, és más a mérközés közben.

– Az a fontos, hogy a játék heve sose ragadjon el benneteket, mindig képesek legyetek a helyzetet kívülről is szemlélni. Mert nem csak a testetek játszik, hanem az eszetek is.

– Szerintem a meccsek a fejben dőlnek el – jegyezte meg Kerekes.

– Találó megállapítás – mosolygott Halász. – Én sem mondhattam volna szebben.

A kölyökcsapat

Amikor Halász már érettnek látta a játékosait a megmérettetésre, megalakította az ARÉNA futballklubot, és benevezte a budapesti harmadosztályba. A szakmai bizottságokban először kinevették, de addig erősködött, amíg engedtek a kérésének. Hivatkozott az államelnökre, a futballkultusz fontosságára, és fogadást ajánlott, hogy az Aréna majd a felnőtt csapatokkal szemben is meg fogja állni a helyét.

Az ifjú labdarúgók nagyon izgultak, hiszen ez most sokkal nagyobb próbatétel volt, mint az iskolai bajnokság. De a lelátón (azaz a pálya szélén, mert azon a pályán semmiféle lelátó nem volt) az iskolatársak lelkesen szurkoltak az Arénának. Meg kell jegyezni, bár ezen a ponton még nincs igazán jelentősége, hogy a mérkőzéseken a lányok is szép számmal megjelentek. Volt, akit a foci érdekelt, és volt, akit a focista. Az élet már csak ilyen.

Az őszi szezon nem indult sikeresen. A kölyökcsapatot senki sem vette komolyan. Az Aréna 0-3-mal mutatkozott be, a játékuk kissé széteső volt. Halász ennek ellenére megdicsérte őket, mert sikerült elkerülniük a sérülést, és a három kapott gól ellenére ügyesen játszottak, helytálltak a fizikailag sokkal erősebb ellenféllel szemben.

     Aztán kielemezték a Halász által készített videófelvételt. Megvitatták, hogy ki milyen helyzetben mit csinált jól, és mit rosszul, mi lett volna az ideális megoldás. Így utólag természetesen könnyű volt bölcsnek lenni, de a tanár ragaszkodott a helyzetek elemzéséhez. Ez nagyjából úgy zajlott le, mint ahogy a híres sakkjátszmákat elemzik a nagymesterek és konzultánsaik. Milyen lépésre mit lehet lépni, és mi lehet a jó vagy rossz döntés következménye. És természetesen egy helyzetnek többféle megoldása is lehet, a pályán ezekből a lehető legjobbat kell kiválasztani. Az utólagos mérlegelés azonban nagy segítséget ad ahhoz, hogy a pályán, a rendelkezésre álló néhány másodperc alatt is megtalálják majd a legjobb változatot.

Ez volt az a pillanat, amikor Halász elővette a titkos kéziratot, és néhány alapvető esetet megbeszélt a fiaival. Ezáltal olyan mély elméleti képzést kaptak a játékosok, mint amilyet a profi klubokban sem tudtak nyújtani. (Azokban a

A kölyökcsapat.

klubokban egyébként is túl sok volt már a sztár, akiknek megvolt a maguk eszközkészlete, és egyikük sem volt nagyon fogékony az új ötletekre. Így Halász elméleti felkészültsége és gondolatainak mélysége olyan előny volt, amellyel semelyik másik csapat nem rendelkezett.)

     Ahogy telt az idő, az Aréna mind jobban tudta alkalmazni a tanultakat. Ritkán adták el a labdát, és bár a passzolgatás, a tilitoli kívülről sokszor tűnt öncélúnak, a támadások előbb-utóbb kapulövéssel végződtek. A legtöbb labda pontosan célba talált, hála a „késdobáló” színvonalú gyakorlásnak. Csak a lövőerővel volt baj. De ha egy mérkőzésen 15-20 jól irányzott lövést küldtek a kapu valamelyik sarkába, ezekből mindig bement öt vagy hat, és ez többnyire elég volt a győzelemhez.

     Ami az összjátékot illeti, a csatárokon kívül a védelem is nagyon jól helytállt, pontosan zárt, és bár a becsúszó szerelések még nem is mindig sikerültek úgy, ahogy azt az edzéseken begyakorolták, igazi szabálytalanság miatt ritkán ítéltek ellenük szabadrúgást. (Volt néhány bírói tévedés, és labdatartásért is jó pár szabadrúgást kaptak, de ezek nem befolyásolták a mérkőzések végeredményét.) A szezon végén mindenki megállapíthatta, hogy ebben a mezőnyben az Aréna volt a legintelligensebb és egyben legsportszerűbb csapat.

     A győzelmekkel párhuzamosan nőtt a szurkolótábor, és a felnőttek is érdeklődni kezdtek. Még a kerületben lévő kocsmákban is szóba került a fura csapat, sokan lenézően beszéltek róluk, de egyre többen álltak melléjük is.

     Voltak, akik megpróbálták őket gúnyolni, de a kerületben ez hamar visszatetszést szült. Arról sem volt már sikk beszélni, hogy a diákok mindent készen kapnak, míg az öreg melósok szinte éhbérért dolgoznak, hiszen mindenki tudta, hogy a kölykök amatőrök, és mennyire keményen megdolgoznak a sikerért.

     A diákok többségének imponált, hogy az iskola csapata ilyen sikereket ér el, már nem csúfolták őket, és egyre többen mentek ki szurkolni a meccseikre. Az I/B tanulói ugyan bizonyos értelemben egy külön klikket alkottak, de nem néztek le senkit. Inkább arról volt szó, hogy nem tudtak már visszailleszkedni a többi diák közé, hiszen a szent cél összeforrasztotta őket. Aki sas akar lenni, annak nem sok beszélnivalója van a verebekkel.

 A tanárok is ambivalensen viszonyultak az eredményekhez. Szunyoghyt, a földrajztanárt érdekelte a labdarúgás, szívesen beszélt róla. Sok tanárnak és az igazgató úrnak is imponált, hogy a csapat felkeltette az érdeklődést a gimnázium iránt, már külön tudósítások is megjelentek róla, és nem csak a kerületi lapban. De olyanok is voltak, akik az oktatás komolyságát féltették a hirtelen támadt népszerűségtől. Némelyik tanár féltékeny volt Halász sikereire és népszerűségére. De hát mindennel így szokott lenni.

Hétről hétre meg kellett mérkőzniük a magasságban, súlyban és agresszivitásban felettük álló együttesekkel. A legnagyobb gondjuk nem is a kezdeti negatív gólkülönbség volt, hanem a sérülések elkerülése. De egyrészt ebben is egyre ügyesebbek lettek, másrészt megtanultak nem törődni vele. Lélekben már profik voltak, csak a testük volt még amatőr.

Azt külön is meg kellett tanulniuk, hogy a verbális inzultusokra, sértő megjegyzésekre ne reagáljanak. Halász felidézte az egyik régi VB-döntő eseményét, amelyikben a legjobb francia játékos (Zidane) lefejelte az ellenfelét, mert az szidalmazta a feleségét. A vége kiállítás lett, és a csapat elveszítette a mérkőzést és ezzel együtt a világbajnoki esélyeit is. Valami hasonló gikszer történt a magyar válogatottal 1978-ban, amikor is az argentin játékosok köpdösték, cukkolták a magyarokat, és a mérkőzés utolsó 8 percében két magyar játékos is (Törőcsik és Nyilasi) piros lapot kapott. Ezért nem jutottunk tovább.

Halász nagyon fontosnak tartotta a higgadt reagálást, a defenzív magatartást, és ezt szokatlan módon gyakoroltatta a játékosaival. Mindenféle képtelen dolgokat és fenyegetéseket vágott a fejükhöz („lopott anyád a zöldségesnél”, „a legjobb barátod épp most mesélt rólad zaftos sztorikat”, „azt hallottam, hogy ki fognak tenni a csapatból, mert olyan béna vagy”, „meccs után alaposan elverünk”, „kiszúrom a szemedet, és majd utána nagyképűsködjél” és hasonlókat), a játékosainak pedig szó nélkül tűrniük kellett. Az elején ez nagyon frusztráló volt, de később már csak nevettek rajta, nem tudták igazán komolyan venni. Megtanulták kezelni.

– Az udvarias ember még a rá támadó oroszlánnak is köszön, mielőtt felveszi ellene a harcot – mondta Halász.

A bajnokságot megnyerték. Három vereség, négy döntetlen, a többi győzelem.

     A gólkülönbségük 28-11 volt. Zombori Matyi még gólkirály is lett, összesen tíz góllal.

 Ez azonban nem elégítette ki Halász ambícióját. Be akarta nevezni a csapatot a Magyar Nemzeti Kupába is. Ezúttal is ugyanolyan ellenállást kellett leküzdenie, mint a területi bajnokságban.

– Hogy jön ahhoz egy diákokból álló, harmadosztályú csapat, hogy megmérkőzzön a legjobbakkal? – tette fel a kérdést Baradlay Tibor, a labdarúgó szövetség elnöke. – Ez teljesen lejáratná a nagy hagyományú kupát!

– Egyrészt már nem harmad-, hanem másodosztályú csapat vagyunk, hiszen eggyel feljebb léptünk – pontosított a testnevelés tanár. – Másrészt ha csakugyan olyan gyengén szerepelünk, nyilván kiesünk az első fordulóban, tehát nem sok vizet zavarunk. Nem lesz botrány. Legfeljebb egy szerencsés ellenfél túl könnyen jut tovább. Egy mérkőzést kérek, egyetlen lehetőséget. Ha azt elveszítjük, nem fognak rólunk hallani többet.

Baradlay ismételten kétségeit hangoztatta, de továbbította az ötletet az elnökségi ülésre, ahol nagy vita után végül úgy döntöttek, hogy megengedik az Aréna nevezését.

– Legfeljebb kapnak egy jó nagy pofont, az majd elveszi a kedvüket a nagyképűsködéstől – mondta az egyik bizottsági tag.

Halász nem tartott a blamázstól, hanem boldogan újságolta a hírt, és a játékosok szíve is nagyot dobbant a lehetőség hallatán. Néhányan ugyan úgy vélték, hogy ezt az akadályt nem fogják tudni megugrani, de Halász azzal érvelt, hogy „egy próbát megér”. És ebben maradtak.  Fokozott lelkesedéssel készültek fel első kupameccsükre.

     Az Aréna a Nagykanizsát kapta ellenfélnek, és abban az esztendőben ez volt a mezőny leggyengébb csapata. (Bocsánat, kanizsaiak, ez a beszámoló nem a jelenről szól.) De Halász nyomatékosan hangsúlyozta, hogy minden csapatot komolyan kell venni, teljes erőbedobással kell küzdeni.

A mérkőzést természetesen idegenben játszották, hiszen nem volt saját pályájuk.

A Nagykanizsa lendületesen rohamozott, a támadások azonban rendre elakadtak az Aréna térfelének közepén. A 37. percben Molnár ügyesen szerelt, átpöccintette a labdát Lakatosnak, aki felnézett, és látva, hogy jobbra elől Csiszár feltartja a kezét, neki továbbított. A labda szállt, szállt, olyan pontosan, mint egy késdobáló kése, éppen Csiszár lábára. A jobbszélső mintaszerűen levette, majd beadta középen Kerekesnek, aki ügyesen lefordult a védőjétől, és a labdát 20 méterről ballal a jobb felső sarokba lőtte. 1-0 az Aréna javára.  A 60. percben Juhász a saját tizenhatosról pontos labdával indította Varsányit, aki elszaladt a bal szélen, és a beadását Zombori, már az ellenfél tizenhatosánál, ballal kapásból a kapu bal felső sarkába lőtte. 2-0, és ez lett a végeredmény is.    

Az első kupameccset tehát az Aréna megnyerte. Ez volt a tűzkeresztségük. Megnyugodhattak, hogy nem rosszabbak a többieknél, hiába fiatalabbak és fizikailag gyengébbek. Ettől kezdve már magukat is komolyan tudták venni. És ha az első meccset megnyerték, miért ne nyerhetnék meg az összes többit is?

     A visszavágón csak annyi volt a különbség, hogy az Aréna ezúttal három góllal győzött.

     Túljutottak az első akadályon. A nagykanizsai lap bírálta őket a passzív játék miatt, de elsősorban a helyi csapatot ostorozta. Hogy még ilyen kölykökkel szemben is alulmaradt.              

Az országos napilapok épp csak hogy megemlítették a mérkőzést, tudósítót sem küldtek ki, de azért voltak, akik érezték, hogy valami nagy dolog érlelődik a kis csapat háza táján.

Halásznak néhány régi évfolyamtársa telefonált, és gratulált a sikerhez, és ez jólesett neki. Úgy érezte, hogy ezen a szokatlan területen végre sikere van, vagy legalábbis érik a siker.

A tornatanár alaposan kielemezte a mérkőzést, és ezúttal is meg volt elégedve a játékosaival. Dicsérte őket, mert láthatóan sokat fejlődtek, és tizenévesen is megállják a helyüket a felnőttek mezőnyében.

– Nem vagytok rosszabbak, helyenként sokkal jobbak is vagytok, csak még a gyakorlati tapasztalat hiányzik. De elméletben jóval többet tudtok, mint az ellenfelek. Játék közben egy pillanat alatt fel tudjátok idézni, hogy mit csinált Pelé vagy Puskás ugyanabban a helyzetben, míg az ellenfélnek a saját eszére kell hagyatkoznia. Olyan ez, mint amikor egy sakknagymester fejében ott van a sakktörténelem több ezer lépése, és egy pillanat alatt értékelni tudja, hogy az adott szituációban melyiket érdemes alkalmazni.

– A meccsek a fejben dőlnek el – jegyezte meg Kerekes. A többiek vigyorogtak. Tudták, hogy a tanárnak ez a mániája. De egyetértettek.

– Persze az sem közömbös, hogy ami a fejetekben van, az benne van-e már a lábatokban is – tette hozzá a tanár.

     A második ellenfél a Dunaújváros volt, egy jóval erősebb csapat. Az Aréna azonban, a kupa tűzkeresztségén túljutva, már magabiztosabban játszott. 4-0-ra nyertek. Halász ezúttal különösen felhívta a játékosai figyelmét a biztonságos játékra, a sérülések mindenáron való elkerülésére, az ellenfelük pedig meglehetősen erőszakosan játszott. Az egyik dunaújvárosi játékost ki is kellett állítani.  A visszavágón még jobban játszottak, hat gólt lőttek, és csak egyet kaptak.

Ezzel a mérkőzéssel már a Nemzeti Sport  is foglalkozott. Elismerték a taktikai érettségüket és gólerősségüket, de hibájukul rótták fel a hosszas labdatartást, valamint a fizikai erőnlétük viszonylag alacsony szintjét.

Halász nem törődött sokat ezekkel a kritikákkal. Olyan a csapat, amilyen, az adottságaikkal kell okosan gazdálkodniuk. Ők pedig jól gazdálkodtak az adottságaikkal.

A kölyökcsapatot akkor kezdték igazán komolyan venni, amikor a Vasast is legyőzték. Először 2-1-re, aztán 3-0-ra.

A tudósítások továbbra is bírálták a csapat passzivitását. Halász az egyik tudósítónak így mentegetőzött: „Igaz, hogy meglehetősen passzívak voltunk, de a két meccsen így is öt gólt lőttünk. Szerintem egy passzív csapattól nem is várható el több.”

Így is folytatták, egyik győzelmüket aratták a másik után, és mindegyik mérkőzést az ellenfél pályáján játszották. De a döntő erőpróba még hátravolt. A kupadöntőben a Ferencváros ellen is helyt kellett állniuk, ez pedig egyáltalán nem volt könnyű feladat.

Az FTC nemcsak a legerősebb csapat volt a mezőnyben, de abban az évben ők nyerték a nemzeti bajnokságot is. Az újságok azon a véleményen voltak, hogy ezúttal véget fog érni a csoda, az Aréna lufija kipukkan, a kis csapat elvérzik az igazi profik ellen.

Visz-szaaz óvo-dába! Visz-szaaz óvo-dába!

A mérkőzés több volt, mint a szokásos kupadöntők. Mindenki sejtette, hogy ezúttal két generáció csap össze, vagy ha úgy tetszik, a fizetett focisták és az amatőrök. De olyan amatőrök, akik sokkal többet tudnak a játékról, mint akiknek ez a megélhetése. A szurkolók is kitettek magukért, zöld-fehérbe borult az egész város, és a legelszántabbak már órákkal a meccs előtt elkezdték a skandálást, és temetni próbálták a kölyökcsapatot. Aztán elkezdődött a mérkőzés. Ebből is felidézünk néhány emlékezetes pillanatot.

Szentiványi már a 13. percben megsérült, egy szögletnél fellökték, rosszul esett, a bal karjára, és helyére a tartalékkapusnak, Gundelnak kellett beállni. Nem sokkal később egy megpattanó labdát nem tudott védeni. 1-0 a Fradi javára.

A szurkolók ujjongtak, és az alkalmi rigmusukat skandálták: "Visz-szaaz óvo-dába, visz-szaaz óvo-dába!"

     A játék képe lassan, a nézők számára talán nem is észrevehetően, de folyamatosan változni kezdett. Az arénások több szerelése sikerült, és az átadásaik is pontosabbak lettek. Csak a lövésekből nem lett gól. A célra tartással nem volt baj, de a ferencvárosi kapusnak sikerült megfogni a labdát. Egy ideig. A 22. percben egy előre vágott labdával Csiszár elrobogott a jobb szélen, a beadást pedig Kerekes futtában a jobb felső sarokba fejelte. 1-1. Az Aréna kiegyenlített, jelezve, hogy egy nagyon jó

csapattal szemben is helyt tud állni. A szurkolókat a gól még jobban felbőszítette. Hangosabbá vált a becsmérlés. Néhányan régi ellenfelüket, az Újpestet is elkezdték gyalázni, csak úgy, megszokásból.

A félidő vége előtt Zombori bombáját a kapus szögletre ütötte ki, a bal oldalról beívelt labdát pedig Kerekes magasra kiemelkedve fejelte be. 2-1.

Az Aréna átvette a vezetést!

Ez lélektanilag meghatározó pillanat volt. A nézőtéren tovább harsogott a szavalókórus, lengették a Fradi-zászlót.

Az Arénának természetesen nem volt saját zászlaja, mint ahogy ez időtájt szurkolótábora sem – ha nem számítjuk azt a néhány tucat iskolatársat és egy-két tanárt, akik kötelességüknek tartották részt venni a döntőn, és buzdítani a saját gimnáziumuk csapatát. (Megjegyezzük: Halász tanár úr nem volt mindenki kedvence a tantestületben, többen irigykedtek a sikereire, de a gimnáziumuk hírneve olyan magasztos dolog volt, amit ők sem hagyhattak figyelmen kívül.)

A szünet után a Ferencváros játéka erőteljesebbé és agresszívebbé vált, de a helyzeteiket rendre elpuskázták, Gundel pedig egyre jobban belejött a védésbe.

A 78. percben Dékány, a bal szélső hátvéd, az oldalvonal mentén indította Varsányit, aki az ellenfél tizenhatosának magasságában vette át a labdát, 20 méteren át vezette a szélen, majd a középen jó ütemben érkező Zombori elé tálalt, aki ballal kapásból vágta be a bal felsőbe. 3-1 az Aréna javára.

     A szurkolókkal nem lehetett bírni. Mindenáron Izraelbe és Auschwitzba akarták küldeni az ellenfél játékosait, és a bírót is. Tovább folyt a mérkőzés, voltak érdekes helyzetek, de az eredmény már nem változott.

     A kölyökcsapat megnyerte a nemzeti kupát. A csapatkapitányuk, Kerekes azonban nem tudta átvenni a díszes serleget. A nézők petárdákat dobáltak be, tüzet okoztak, kárt tettek az ülésekben, a rendőrségnek is be kellett avatkoznia.

     A másnapi újságok tele voltak a botránnyal. A Ferencváros szurkolói közösségének elnöke is elítélte a történteket, és ígéretet tett a magukról elfeledkezett drukkerek megfékezésére.

     A kupát az Aréna képviselői a labdarúgó szövetség székházában vették át, de ugyanott nyomban letétbe is helyezték, mondván, nincs helyük annak őrzésére.  

     Halász László nyilatkozatában hangsúlyozta, hogy megérti a szurkolók elkeseredését, a Fradi egy nagyon jó csapat, nem véletlenül nyerte meg az országos bajnokságot, megtiszteltetés volt ellenük játszani, sokat tanultak a klubcsapattól. Most is voltak ígéretes helyzetei az FTC-nek, jól is játszott, de hát a labda gömbölyű, nem mindig a legjobb nyer, és további sikereket kíván a csapatnak, a szurkolóknak pedig megnyugvást.

     Az Aréna kupagyőztesként bejutott az Európai Szuperliga mezőnyébe. Továbbra sem rendelkezett azonban saját pályával, ezért a játékosokkal megbeszélve Halász a liga minden mérkőzésére vonatkozóan lemondott a hazai pálya előnyéről. Ez a döntés nagy visszhangot váltott ki az ellenfeleknél, gúnyolódtak is rajta eleget, meztelen csigának nevezték a saját pálya nélküli Arénát, de okosabbnak látták elfogadni a számukra mindenképpen előnyös ajánlatot.

 És a csapat folytatta a jó szereplést. Egymás után aratott győzelmeket Minszkben, Dublinban, Bukarestben és más városokban is. A mindig idegenben játszott „visszavágókat” is rendre megnyerték. Egyetlen döntetlenük volt, Liverpoolban, ahol ketten is megsérültek (Csiszár és Kende), és Halász nem állított be cserejátékost.

– Miért nem cserélte be valamelyik játékosát? – kérdezte az angol riporter. – A végén már két emberhátrányuk is volt. Nem volt kit beküldenie?

– Dehogy nem volt. A kispadon három olyan játékos is ült, aki Csiszárt és Kendét helyettesíthette volna. De ne felejtse el, hogy mi még mindig csak tanuljuk a futballt. Most azt gyakoroltuk, hogy hogy lehet helytállni reménytelen helyzetben.

A győzelmeik nyomán egyre több sportújságíró csatlakozott a csapathoz, de Halász szigorúan megtiltotta a játékosainak, hogy nyilatkozzanak.

– Nem vagytok még annyira jók. Először nyerjük meg a kupát, utána majd beszélhettek, de akkor is csak okos dolgokat. Ne járassátok le magatokat a népszerűség hajhászásával. A riporterek várhatnak. Ők így is, úgy is azt írnak, amit akarnak.

A döntőt Párizsban vívták, a Real Madriddal szemben. Halász a mérkőzés előtt a sajtónak nyilatkozva hangsúlyozta, hogy az eredménytől függetlenül ez élete legszebb pillanata. A Realt mindig tisztelte, hiszen ez volt az a csapat, amelyik annak idején befogadta és megbecsülte „Panchót”, azaz Puskás Ferencet, akit az egyik legnagyobb magyar játékosnak tarthatunk, és akit a magyarok közül és az államelnökünk után még ma is a legtöbben ismernek világszerte. Sok szerencsét kívánt a madridiaknak, de hozzátette, hogy az Aréna nem lesz könnyű ellenfél.

Az arénások először jártak a francia fővárosban. Két nappal a mérkőzés előtt érkeztek, és az ottani magyarok végighurcolták őket a városon, megmutatták nekik a legfontosabb nevezetességet. Látták az Eiffel-tornyot, sétáltak a Champs-Élysées sugárúton, megnézték az újjáépített Notre Dame-ot, a versailles-i kastélyt, a Bastille-t, és Halász ragaszkodott a Louvre meglátogatásához is. A Nemzeti Könyvtárba is el szerette volna vinni őket, de arra már nem futotta az idejükből. A kultúra mellett a kupadöntőre is koncentrálniuk kellett.

A Real Madrid elleni mérkőzés is egyike volt azoknak a meccseknek, amelyeken elsősorban tanulni, gyakorolni akartak, a győzelem csak annyiban érdekelte őket, amennyiben az megnövelheti a csapat és az egyes játékosok ismertségét, személyes presztízsét.

–  Jól kell játszani, és ki kell használni az alkalmat, hogy egy ilyen rangos csapat az ellenfél. Ha minden klappol, akkor a győzelem sem marad el – mondta nekik Halász a mérkőzés előtt.

A 41. percig kellett várni az első igazi Aréna-helyzetre. Lakatos, a jobb szélső hátvéd, a saját tizenhatosról hosszú labdával indította Kerekest, aki balra cselezett, majd bal sarokkal átpasszolta a labdát a jobb szélen előretörő Csiszárnak, aki nehéz szögből élesen a jobb alsó sarokba lőtt. 1-0. Egy lövésből egy gól. Halász a feltartott hüvelykujjával dicsérte meg a csapatot, és nekik ennyi elég is volt.

Itt kell megemlítenünk, hogy Halász gyorsan leszoktatta a játékosait a látványos ünneplésről, nem rohantak oda egymáshoz, nem ugrottak egymás nyakába, nem csókolóztak, nem integettek a nézőknek sem, hanem csak feltartották a jobb kezüket. Volt olyan újságíró, aki szóvá tette ezt a póztalanságot, mondván, így a játékosok nem tudnak önfeledten örülni a sikeres akcióknak.

     Halász megmagyarázta: „Ez nem cirkusz és nem rock-koncert. A játékunknak kell látványosnak lenni, nem az örömünknek. Egyébként is, ha egy meccsen 8-10 gólt rúgunk, mindenki megunná a magunk ünneplését.”

Halász rendkívül elégedett volt az első félidőben mutatott játékukkal, de hangsúlyozta, hogy ki kell tartaniuk, amíg a bíró le nem fújja a mérkőzést. (Ez a kupagyőzelem nagyon fontos volt neki magának is, mert a gyenge hazai mezőny helyett végre a nemzetközi sportvilág előtt is bizonyítani tudja, hogy az egykori ügyetlen fiúból sikeres felnőtt lett. Igaz, hogy nem a lábának, hanem a fejének köszönhetően.)

A második félidőben a Real Madrid támadott, és a magyarok védekeztek. De még újabb gólt is szerezhettek volna. A 74. percben Kerekes a tizenhatoson belül a nagy kavarodásban elcsúszott, és bár senki sem szabálytalankodott vele szemben, a holland bíró megadta a tizenegyest. Kerekes nekifutott, és a labdát toronymagasan fölé lőtte. Maradt az egy-nullás eredmény.      

A mérkőzés után tartott sajtóértekezleten megkérdezték Kerekestől, hogy szándékosan lőtte-e fölé a tizenegyest. A fiatalember csak ennyit mondott: „Igyekeztem az ebben a helyzetben legjobb megoldást választani.”

Halászt arról faggatták, hogy miért játszott az Aréna ennyire passzívan.

– Nézze, mi egy kezdő csapat vagyunk – válaszolta az edző. – Egyelőre csak a védekező játékot tanultuk. A támadó taktikát majd csak jövőre vesszük át.

     Arra a kérdésre, hogy erős-e a magyar futball, Halász így válaszolt: – Mi az, hogy! Ha egy olyan csapat, amelyik tavaly még a III. osztályban játszott, meg tudja verni a Real Madridot, elképzelheti, hogy mi folyik a második és az első osztályban.

     Azt is megkérdezték, hogy miért nem szerepelnek a játékosai a nemzeti válogatottban. Halász így felelt: – Ezek még gyerekek, az iskolában a helyük. A válogatott mérkőzések túl nagy terhet rónának rájuk.

  Végül tudni akarták, hogy a magyar bajnokságban, hogy szerepel a csapat.

– Csak most jutottunk fel a második ligába – mondta Halász. – Ez sokkal nehezebb feladat lesz, mint a harmadosztály. Szeretnénk ott is megállni a helyünket. A minimális cél: nem kiesni.

– Ki is eshetnének? – lepődött meg a riporter. – Miért, most hányadik helyen állnak?

– Az első helyen. De, mint tudjuk, a labda gömbölyű. Sosem szabad elbízni magunkat.

– Találkozunk önökkel a Bajnokok Ligájában is?

– Majd, ha bajnokok leszünk. Egyelőre a második vonalban szeretnénk helytállni. Otthon is igazolnunk kell a külföldi sikereket, különben azt hihetnék, lefizettük az ellenfeleinket.

     Otthon nagy volt az öröm. Halász a szülőket is elhívta az ünnepi partira, megköszönte a családok támogatását, dicsérte a játékosait. A szülők képviseletében Dékány apuka köszönte meg a tanár úr munkáját, és egy márkás italt is vásároltak neki az összedobott pénzből. Halász megköszönte az ajándékot, és eltette, de nem bontotta fel. Sosem ivott szeszes italt.

  A telt idomú Marosiné tanárnő, akit a háta mögött Lédának neveztek, és egyszer Ady szerelmi líráját elemezve érdemelte ki ezt a becenevet, különösen érdeklődni kezdett a fiatal és tehetséges tornatanár iránt. Egyszer még azt is mondta, hogy „a futball nagyon szexi”. Halász ránézett. A tanárnő a padon ült, és termetes testéhez hasonlóan a combja is termetes volt. Most egy kicsit széjjelebb is nyitotta a combjait, és megpróbált csábosan nézni az iskola leghíresebb tanárának a szemébe. Halász azonban nem akart afférba keveredni a tantestületen belül, ezért csak udvariasan reagált.

– Tudja, most minden időm a a diákcsapatra megy el – érvelt. – A futball lehet szexi, de engem most nem foglalkoztat a szex.

Szerencsére Marosiné nem vette zokon az elutasítást, és megelégedett egy másik tanárral, aki kémiát tanított, férfias megjelenésű volt, és nyilván a szerelem kémiájában is jobban otthon volt, mint a fiatal vetélytársa.

Szunyoghy tanár úr már rendszeresen Halász vendége lett, és nagyon sajnálta, hogy fiatal korában nem próbált focizni.

– Mit gondolsz, a tanárokból nem lehetne egy hasonló csapatot összeállítani? – kérdezte.

– Lehetne. De úgy kikapnánk a gyerekektől, mint annak a rendje. Arról nem is beszélve, hogy már az első öt perc után kidöglenénk. Ezek a fiúk sem igazán edzettek még, a felnőtt csapatok sokkal jobban bírják, de mi is fejlődünk. A mai futball rettenetesen felgyorsult, mindenki rohan, sok a test test elleni harc, ilyen összecsapásokra nem is vállalkozunk. Ezért ócsárolnak is bennünket, gúnyolják a mi lassú, régimódi és intellektuális játékstílusunkat, de ha gyöngébb vagy, még mindig túljárhatsz az ellenfelek eszén.

– Ja. Hallottam, mit tanítasz nekik. Hogy a meccsek a fejben dőlnek el.

– Talán nem így van? Nézd meg a legjobbakat! A buták nem viszik sokra. A dél-amerikai futball lehet a virtuózok, a labdazsonglőrök sportja, de Európában nem lehet megélni ész nélkül. A legjobb kombináció a német precizitás és a latin technika. Mi egyelőre csak precízek vagyunk, de néhány játékosban benne van a technikai bravúr is. Különösen Kerekes cselez ügyesen. Egyszer még, meglátod, úgy fogják emlegetni őt, mint Puskást. A fejében benne vannak a legjobb megoldások, és rendszeresen azt választja, amire az ellenfél a legkevésbé számít.

Ahogy várható volt, az Aréna a következő évadban is remekül szerepelt. Pontveszteség nélkül első lett a második osztályban (összesen négy gólt kaptak), a nemzeti kupában pedig legyőzték az MTK-t, a Honvédot és a Debrecent. Mivel a debreceniek előzőleg kiütötték a Fradit, a zöld-fehérektől már nem kellett félniük.

Az érettségi vizsgák akadályozták az Aréna játékosait a felkészülésben, de Halász hangsúlyozta, hogy nemcsak a pályán kell helyt állni, hanem az iskolapadban is.

– Buta focisták nem tudnak világbajnokságot nyerni – hangoztatta.

Első volt tehát a vizsga, és ehhez Halász minden segítséget megadott. Korrepetált, és más korrepetitorokat is hozott. Még egy „házi érettségit” is tartottak, és azon mindenki simán átment. Ezek után nem csoda, hogy az igazi vizsgájuk is jól sikerült.

Az újságírók közül sokan ott voltak az iskolában is, csak úgy kattantak a vakuk. De Halász nem akarta a játékosokat túlságosan a reflektorfénybe állítani.

– Először világsztárokká kell válnunk, nyilatkozni ráérünk utána is – mondta.

Így hát a lapokban csak az jelent meg, hogy a játékosok az iskolában is kitettek magukért.

A továbbtanulás kérdését illetően abban állapodtak meg, hogy egyelőre csak a labdarúgásra koncentrálnak. Mindenki érdeklődött valami iránt, de az első számú feladat a sikeres szereplés volt a kupában.

 Halász László alaposan megbeszélte ezt a kérdést a gyerekekkel, és semmiképp sem akarta, hogy úgy érezzék, csak a foci a fontos. Némelyik szülővel külön is leült, hogy kiértékelje velük az eshetőségeket. Talán Csiszárnak volt a legnehezebb dönteni a továbbtanulási esélyeket illetően, neki voltak a legjobbak a tanulmányi eredményei. Vele Halász abban egyezett meg, hogy egy évet még vár, és utána majd eldöntheti, hogy focizik, vagy a kedvencével, az atomfizikával akar-e foglalkozni.

– A szabadidődben addig is olvasgass, hogy ne essél ki a témából – mondta neki a tanár.

A többieknek pedig ezt mondta: – Egy kiöregedett focista lehet még tudós, de egy kiöregedett tudós már nem lehet focista. A profi labdarúgó elsősorban labdarúgó, és csak másodsorban valamely más területnek a szakembere. Sajnos a kettőt nem lehet egyszerre csinálni. De higgyétek el, hogy mire kiöregedtek a fociból, addigra bőven lesz időtök valamilyen tudományos vagy műszaki területtel foglalkozni, és utána már a szakmai céljaitokat is gyorsan elérhetitek. Mert ha megtanultok igazán küzdeni, a többi már egyszerű lesz.

És ezzel mindenki megbékélt. Folytatódtak a kupamérkőzések. A döntőt ebben az évben a fiatal magyar tehetségekre építő Puskás Akadémia ellen játszották.  Az összeállításuk a szokásosnál támadóbb volt. Most láthatta a szélesebb közönség először az Aréna két új nagyágyúját, az erőteljes Suhajdát és a remekül célzó Gurigát.

A 2. percben Kerekes átadásából Zombori szerzett bombagólt. 1-0. Az akadémisták még fel sem ocsúdhattak a sokkból, amikor Juhász a félpályán megszerzett labdával a bal oldalon kiugratta Varsányit, aki a kapu elé ívelt. A kapus rosszul számította ki az ívet, elvétette a labdát, amit Kerekes csukafejessel küldött a hálóba, úgy, hogy maga is átesett a gólvonalon. 2-0. Mukulele, a Puskás Akadémia gambiai sztárja a 24. percben Csikait kicselezve a balról besegítő Dékány mellett is elfutott, de Csikai utolérte, és hátulról elpöccintette előle a labdát. Dékány mentett, Suhajdához továbbított, az pedig Varsányit indította a bal szélen.  Mindez két másodperc alatt zajlott le. De ekkor már megszólalt a bíró sípja. Mukulele ugyanis a fájdalomtól eltorzult arccal a földön maradt, és a lábát fogta. Csikai mutatta, hogy felvágásról, szabálytalanságról szó sem lehetett, hiszen hozzá sem ért. A bíró azonban leintette. Nem volt mit tenni, szabadrúgás következett, amit a betegségéből villámgyorsan kigyógyult gambiai a hosszú sarokba küldött. Szentiványi ezt jó reflexszel kiütötte, de pechére a labda Molnár hátáról a hálóba pattant. 2-1. A 29. percben Varsányi beadásából Zombori, majd Csiszár jobb oldali előretörése után Suhajda szerzett pompás gólt. 4-1. A felcsútiak uralták a mérkőzést, csak éppen semmire sem jutottak vele, mivel az Aréna védelme biztosan zárt. A 40. percben Zomborit felvágták volna, de ő rutinosan átugrott a gáncsoló lábon, és ezután már csak a mezét rángatva tudták megállítani, a tizenhatostól két méterre. A szabadrúgást Guriga végezte el, és a sorfal mellett az ellenkező sarokba csavarta. 5-1. Ez lett a félidő eredménye is.

A szünetben Halász nem mondott semmit, csak megsimogatta a játékosai fejét. Ez olyan volt a számukra, mint egy reiki-érintés. Már ettől feltöltődtek energiával, testiekkel és lelkiekkel egyaránt.

A második félidőben az Aréna biztonságos, de elegáns játékra törekedett. Járt a labda előre-hátra, jobbra-balra, a nézők gyönyörködhettek a precíz labdakezelésben és könnyedségben. Igazi örömfutball volt ez, amivel a csapat később is gyakran megörvendeztette a nézőket – de csak akkor, amikor már biztos volt a győzelem. Mint most is. Csakhogy a mérkőzésnek még nem volt vége.

A 82. percben a magyar futball egyik legnagyobb reménysége, a ghánai származású Ngabongo törte át a védelmet, átsuhant Molnár és Lakatos között, és 10 méterről a jobb alsó sarokba bombázott. 5-2. Remek megoldás volt, és megérdemelt gól. Azonban a válasz sem késett sokáig. Két perc múlva Kerekes átadásából Zombori lövése állította be a 6-2-es végeredményt.

Addigra kialakult az Aréna szurkolótábora, így a kupát már baráti légkörben, nagy ovációval adták át. Illetve az Aréna magának adta át, hiszen az elmúlt esztendőben már megnyerték. És most sem volt hova vinniük, megint a szövetségnél kellett letétbe helyezniük.

Eközben az Aréna felkerült az első osztályba, de másodszor is csak az Európai Szuperligában indulhatott. Ezúttal is sorra verték ellenfeleiket, és a visszavágót továbbra is idegenben játszották, hiszen stadionjuk még mindig nem volt. Időnként, a sikerükre és a nagy érdeklődésre való tekintettel bérbe ajánlottak vendégstadionokat, de erre Halász nem akart költeni. Így a klub jelentős bevételt halmozott fel. A pénzt Halász egy bankban tartotta, és megállapodást kötött a fiaival.

– Amikor feloszlik az Aréna vagy ha kiléptek, megkapjátok a benneteket illető részt – mondta nekik Halász. – Minél később adjátok fel, annál többet kaptok. És ha világbajnokok lesztek, akkor bármelyik európai klub szívesen felvesz benneteket, mesés fizetéssel. Csak addig kell kibírnotok. Kibírjátok?

– Kibírjuk! – hangzott a válasz.  

Hát persze, hogy kibírják. A világbajnoki siker már nem látszott olyan elérhetetlennek, mint a gimnázium első osztályában. Már hinni lehetett benne.

A válogatott ügye azonban nem állt nagyon jól. Az Európa-bajnokságra nem került ki a magyar válogatott, a csoportjában az utolsó előtti helyen végzett. Az újabb kupagyőzelem után viszont téma lett az Aréna-játékosok válogatott szereplése.  

Lényegében két elképzelés ütközött egymással. Halász azt javasolta, hogy az ő csapatát ismerjék el válogatottnak, a szövetségnek viszont az volt az álláspontja, hogy a válogatottat több csapat játékosaiból kell összeválogatni.

– Ön talán nem tud magyarul? – szegezte Halásznak a kérdést a labdarúgó szövetség elnöke. – A válogatottat válogatják. A nemzeti válogatott a nemzet legjobb játékosaiból áll!

– Én is ezt mondom – mondta Halász. – De mit tegyek, ha az ország legjobbjai mind itt vannak az én csapatomban?

Mit tegyek, ha az ország legjobbjai az én csapatomban vannak?

Erre Baradlay már csak legyintett, és nem vitatkozott tovább. A szövetség más tagjai is vele értettek egyet. Annál is inkább, mert mindegyiknek megvolt a maga pártfogoltja, és azt akarták, hogy a saját játékosuk legyen válogatott.

Én nem adok a pletykákra (és ezt az olvasónak sem ajánlom), de sokat beszéltek arról, hogy a válogatottságért kapott emelt díjazáson olykor a játékos és a pártfogó osztozkodott. És amióta a futball lett az ország első számú nemzeti ügye, azóta valóban nem babra ment a játék.

Végül a szövetség álláspontja győzött, az Arénából Kerekest és Zomborit kezdték szerepeltetni a válogatottban. Ennek azonban nem volt sok haszna, mert az elméletileg képzett társak nélkül egyikük sem tudott igazán jól teljesíteni. Ha a válogatott gólt lőtt, azt rendszerint a két Aréna-játékos valamelyike szerezte, de a nemzeti tizenegy továbbra is csak botladozott.

Ez a vita persze nem akadályozta meg az Arénát abban, hogy a csapat az Európa Ligában újra sorra arassa a győzelmeket. Az elődöntőben a Dortmundot verték meg (4-0-ra, majd 4-1-re), a döntőben pedig a Chelsea volt az ellenfelük.

A kamera gyakran mutatta a magyar edzőt, mindenki láthatta, hogy rendületlenül mosolyog, és időnként egy füzetbe jegyzetel valamit.

 Megpróbálták felnagyítani a képet, de a magyar nyelvű krikszkrakszokból nem sokat értettek. A kispadon a cserejátékosok is nyugodtak voltak, időnként súgtak valamit egymás fülébe. A nézőknek az lehetett a benyomása, hogy egyáltalán nem izgulnak, inkább úgy ülnek ott, mintha maguk is tudós szakértők lennének.

A 19. percben Csiszár robogott el a jobb oldalon, de a beadása kissé hátra sikerült. És akkor valami olyasmi történt, amit nehezen felejt el az ember: Kerekes csukafejessel továbbította a labdát – de nem a kapu felé, hanem hátra, Juhászhoz, aki a meglepett védők között bombagólt lőtt (1-0). A nézők nehezen ocsúdtak fel a meglepetéstől. A Chelsea erőltette a támadásokat, de nem bírt az Aréna védelmével. Mindenki védekezett, a felezővonal környékén csak Kerekes, Guriga és Zombori várta a labdát. A három gólzsák rendszerint egyszerre indult el, három irányba, rendszerint akkor, amikor még a Chelsea-játékosok nem értek vissza a saját elakadt támadásukból. A 32. percben Korompay Zomborihoz továbbított, ő átperdítette a közelben üresen álló Kerekesnek, aki a balról érkező labdát kissé előre hajolva, jobbal, kapáslövéssel juttatta a hálóba (2-0). A 38. percben Zombori szerzett gólt (3-0). A 44. percben Juhász Kerekesnek továbbított, Kerekes pedig a tétován kifutó kapus fölött lágyan átívelt (4-0). Ritkán látható, elegáns megoldás volt.

A szünetben Halász megnyugtatta a játékosait: ezt a meccset nem veszíthetik el.  Felhívta a figyelmüket arra, hogy ha az ellenfél már a padlón van, akkor elsősorban a közönséget kell szórakoztatni. Azért, hogy élvezzék a mérkőzést, megkapják azt a különleges foci-csemegét, amiért megvették a jegyeket, és hogy az Arénát, ezt a hátrányos helyzetű kis csapatot a szívükbe zárják.  És így is történt.

A második félidőben a kupadöntő közönsége is élvezhette a magyarok örömfociját. A kölykök könnyed eleganciával vették le és adták tovább a labdát, időnként váratlan lövésekkel riogatva a Chelsea kapusát. Az angol kupagyőztes időnként összeszedte magát, főleg náluk volt a labda, de amikor elveszítették, azonnal jöttek a szélsebes magyar ellentámadások, amelyeket többnyire gyenge, de pontos, rendszerint a négy sarok egyikébe tartó lövések fejeztek be. Egy ilyen gyenge, de nagyon megcsavart labdát a kapus kiejtett, de Kerekes, bár egy méterre volt az esettől, nem csapott le rá, hanem kézzel megfogta a felpattanó labdát, majd mosolyogva beletette a kapus kezébe. Kezezés, szabadrúgás –   és valami, amit otthon majd el lehet mesélni.      

Ezt később Halász úgy kommentálta, hogy „négy gólos vezetésnél már lehetünk úriemberek”.

A sajtóértekezleten megkérdezték Halásztól, hogy nem luxus-e, hogy időnként csak a közönséget szórakoztatják, és nem törekednek újabb gólokra.

– A futball célja a szórakozás – felelte. – Csak előbb be kell biztosítani a győzelmet.

     Sokan gratuláltak az edzőnek a csapat javulásához.

– Állandóan gyakorlunk és tanulunk – mondta Halász. – Amit önök látnak, az még mindig egy kezdő csapat.  És nem is a győzelem az első számú célunk, hanem az, hogy mérkőzésről mérkőzésre valamilyen új dolgot tanuljunk és alkalmazzunk. Ne értsék félre a szavaimat, de ezek a mérkőzések a számunka egy bizonyos értelemben edzőmérkőzések is. Ezen a szinten mással nem is tudunk gyakorolni, mindent élesben kell elsajátítanunk – mondta.

– Hogy látja a magyar válogatott szereplését? – kérdezte az egyik riporter.  – Legutóbb az Európa-bajnokságra sem jutottak ki.

– A magyar válogatott nevében nem beszélhetek – mondta Halász. – A csapat összeállítását illetően eltér az elképzelésem a szövetségi kapitányétól. Lehet, hogy a válogatott jól szerepel majd, és az is lehet, hogy nem. Mi a magyar válogatottnak szurkolunk.

– Azt nyilatkozta egyszer, hogy a játékosaival megfogadták, világbajnokok lesznek. Igaz ez?

– Igaz. Ami rajtunk múlik, meg is tesszük. Mivel a következő világbajnokságot éppen Magyarország rendezi, selejtezőket nem kell játszanunk. De ez arra is csábítás, hogy dőljünk hátra, hiszen a rendező ország automatikusan kijut a VB-re. Más kérdés, hogy ott mit ér el.

– Ha az Aréna játékosait nem veszik be a nemzeti tizenegybe, akkor hogyan teljesül majd a fogadalmuk?

– Ezt még nem tudom. Reménykedem benne, hogy a szövetség megváltoztatja az álláspontját. Mindenféle személyi érdeknél fontosabb, hogy Magyarország sikeresen szerepeljen a világbajnokságon. A magam részéről megígérem, hogy mindent meg fogok tenni azért, hogy ezek a játékosok vehessék át a világbajnoki serleget.

Halász ígéretét sokan kommentálták, és arról spekuláltak, hogy talán sikerül majd dűlőre vinni a válogatott összeállításában jelentkező éles ellentétet, és mindenki belátja majd, hogy egy ilyen sikeres csapat egyedül is jobban megállná a helyét, mint a sok közepes csapatból összeállított vegyes keret. A klubcsapatok különben is nagyon meggyöngülnek, ha nem támaszkodhatnak a különböző országokból adoptált játékosokra. Mint eddig is szóltunk róla, több afrikai, azonkívül szerb, horvát és ukrán játékos is szerepel a magyar

bajnokságon, akik a VB idején a saját nemzeti tizenegyüket fogják erősíteni.

     Halász nyilatkozatára azonban később még sokan visszatértek. Olyasmi történt ugyanis, amire senki sem számított. De nem illik, hogy eláruljuk a jövőt.

Mindennek vége?

Halász újra felvetette, hogy őt nevezzék ki szövetségi kapitánynak, a válogatott pedig álljon az Aréna kétszeres európai kupagyőztes csapatából, esetlegesen kiegészítve néhány más klub játékosával. A javaslatot ezúttal is elutasították. Halász hiába érvelt a csapat nyilvánvaló sikereivel és összeszokottságával, hiába mondta, hogy az ő játékosai egészen más felfogásban fociznak, sokkal keményebben edzenek, mint bármelyik magyar együttes játékosai. A tárgyalások megfeneklettek.

 Halász még azt is megtette, hogy közvetlenül az államelnökhöz fordult, akinek szívügye volt a labdarúgás.

„ Excellenciás uram, hőn szeretett Elnökünk! ” – szólt a beadvány. „ A nemzeti érdekek sérülhetnek, ha az általunk rendezett világbajnokságon a nemzeti válogatott nem a lehető legjobb összeállításában áll ki a nemzetközi porondra. Jelenleg az Aréna képviseli azt a játékerőt, amely példát tud mutatni a keresztény erényekből Európának és az egész világnak. Ma a futballpálya csatatér. Ezt Ön nálam sokkal jobban tudja. Arra kérem, teljes tisztelettel, hasson oda, hogy azok a játékosok alkothassák a nemzeti tizenegyet a magyarországi labdarúgó világbajnokságon, akik erre a leginkább hivatottak, akik a sikert személyükben is garantálni képesek. Mi ígérjük, hogy a Magyar Géniuszt ismertté és győztessé tesszük az egész világon. Erre megvan az az elszántságunk és a képességünk is. ”

Halász ezt a szöveget megmutatta Szunyoghynak is, akit addigra már bizalmas barátjává fogadott.

– Nem gondolod, hogy ez a megfogalmazás túlságosan ironikus? – kérdezte a kollégától, egy kicsit aggódva. – Nem szeretném, ha bajom lenne belőle.

– Ne aggódj! Szerintem a lehető legjobb hangnemet választottad – válaszolt Szunyoghy. – Biztosan meg fogja hatni az Öreget.

Sajnos addigra a szegény elnök már nem volt a régi, csak árnyéka volt régi önmagának, nem tudta annyira kézben tartani a dolgokat. Egyetértően szignálta a beadványt, de szórakozottságában a papírkosárba dobta. Felcsúti kastélyában merengett a múlt sikerein, és az életéről szóló azeri filmeposz kötötte le a figyelmét. A forgatás már elkezdődött, de ő kíváncsi volt minden egyes jelenetre. Néhány epizódot kifogásolt, ezeket természetesen újraforgatták.

Így hát a válogatott ügyében semmi sem változott.

A nemzeti tizenegy játszott néhány előkészületi mérkőzést, és a teljesítménye siralmas volt. Itthon 2-1-re kikapott Máltától, aztán 4-2-re Romániától, és 1-1-es döntetlent játszott Fehéroroszországgal. Mondanunk sem kell, hogy szinte mindegyik magyar gólt vagy Kerekes vagy Zombori lőtte, de ők sem játszhattak végig. A szövetségi kapitány, Gurgolya Félix ugyanis nagyon nem kedvelte őket, és mintha csak azt akarta volna bizonyítani, hogy az arénások sem jobbak, kizárólag cserejátékosként szerepeltette őket a válogatottban.

Az Arénában nagy volt az elkeseredés. Többen elvesztették a kedvüket. Kende ki is lépett, megelégedett annyi pénzzel, amennyi ebben a pillanatban járt neki (ez sem volt kevés). Átigazolt a Vasasba, ahol a csapat kulcsembere lett, és később bekerült a válogatottba is. Ámde hiába. A magyar ambíciókat keményen megnyirbálta az élet.

Halász nem csüggedt, és újabb sikerekre készítette fel a játékosait.

És valóban. Az Aréna pontveszteség nélkül, 34-6 gólkülönbséggel az első osztályú bajnokságot is megnyerte. Utána „hozta a kötelezőt”, ezúttal az Újpest ellen győzött a kupadöntőben, 4-0-ra (a gólokat Zombori. Kerekes, Varsányi és Juhász szerezte). A kupagyőzelem nem lehetett meglepetés. A szakemberek azonban felfigyeltek arra, hogy az Aréna immár sokkal magabiztosabban játszott, az átadásokkal, labdakezeléssel, a pontos kapura lövésekkel és a szellemes megoldásaikkal elkápráztatták a nézőket. A döntőben számos külföldi megfigyelő is ott ült a lelátón. Olyan csapatok képviselői, akik meg szerették volna szerezni maguknak az Aréna kulcsjátékosait, esetleg Halászt kérték volna fel a saját válogatottuk vezetésére.

Ezúttal már a bajnokcsapatok között szerepeltek, a Bajnokok Ligájában. És nem is rosszul.

Első ellenfelük a Kijevi Dinamo volt, akit 4-0-ra és 5-2-re győztek le. A gólok többségét az új gólzsák, Guriga szerezte. Egyet akcióból, egyet szabadrúgásból, egyet pedig tizenegyesből.

Amikor a tudósítók erről kérdezték, Halász azt mondta: „Guriga remekül lő, kiváló a rúgótechnikája és a térlátása. Sajnos, focizni még nem tud, ezért nem tudom mindig berakni az első csapatba. Akkor nézzék majd meg, amikor már megtanulta a szakmát!”

     Az Aréna nagy sikert aratott Törökországban is. A Fenerbahcse ellen az első félidőben három gólt szereztek (Kerekes, Pintér, Zombori). A második félidőben következett az örömjáték, amit csak egy villámgyors akció szakított meg. A 78. percben: Csutorás meredeken szöktette Varsányit, aki középre adta Kerekesnek, Kerekes felpörgette maga elé, bal lábfejjel visszaemelte, majd sarokkal átpöckölte Varsányinak, aki közben már az ötös magasságába ért, és úgy tolta be bal külsővel, hogy közben ő maga jobbra-előre mozdult.  A török kapus önkéntelenül követte Varsányi mozdulatát, és csak utólag vette észre, hogy a labda már a hálóban van (4-0). A közönség megtapsolta a gólt, de érezni lehetett a növekvő ingerültségüket.     Ezután folytatódott az örömjáték, aminek tulajdonképpen ez a bravúros gól is a része volt. Az utolsó percben aztán a törökök Izgödlü távoli lövésével megszerezték a becsületgólt. Addigra már némileg csökkent a magyar védők ébersége. És ez a gól nem is ártott. A nézők megnyugodtak.

Később a sportlapok idézték Halász mondását: „Egy jókor kapott gól megmenthet a lincseléstől.”

A visszavágót egy héttel később játszották, és addig az arénások a Fenerbahcse vendégei voltak. Sokfelé elvitték őket, és általában nagy tisztelet, sőt, szeretet övezte a magyarokat.  Volt, aki azt hangsúlyozta, hogy „a magyarok és a törökök 150 éven át testvérekként éltek együtt.” Ezen a vendégek mosolyogtak. A török hódoltság nem pontosan az volt, ami közel hozta volna egymáshoz a két népet. (A 2020-as években felújult a magyar-török barátság, de ennek már egészen más jellegzetességei voltak, amelyeket ebben a focikönyvben nem kívánunk taglalni.)

Ahogy mentek az utcán, minduntalan körülvették őket a helyiek. Aki tehette, a magyar játékosokkal fényképezkedett, és az utcán gyakran mondták nekik: „Puskas”.  A legendája apáról fiúra tovább élt. (Valószínű, hogy a Budapesti Honvéd sváb származású csatára sem gondolta volna, hogy egy évszázadon keresztül ő jelképezi majd Magyarországot.)

     Az első félidő egy szép arénás góllal kezdődött, utána könnyedén játszottak. Ezúttal a szünetben Halásznak elsősorban azzal kellett foglalkoznia, hogy a jól játszó focistái el ne bízzák magukat. Mert nagy volt a kísértés. Az arénások érezték a lábukban és a fejükben, hogy ők a jobbak, de ehhez több gólt kell lőniük. A játékosok lehiggadtak, és fogadkoztak, hogy nem hülyéskedik el a meccset.

A második félidő egy váratlan török akcióval kezdődött. A jobb szélen indult a támadás, és megint az az Izgödlü volt eredményes, aki már az első meccsen is lőtt gólt (1-1). A helyi közönség fellelkesedett, mindenki biztatta a csapatot. Az 55. percben Suhajda lövését a kapus kiütötte, de éppen Guriga elé, aki csak rábólintott a felpattanó labdára, és az Aréna újra megszerezte a vezetést (2-1). A törökök alig kezdték újra a játékot, máris elvesztették a labdát. Juhász a kapuba bombázott. A török kapuvédő hozzáért ugyan, de az erős lövést nem tudta kivédeni, a kezei között bement (3-1).  Az örömfutball csak ez után folytatódhatott. Az Aréna még egy büntetőt kapott, amit a 68. percben Suhajda értékesített (4-1).

A sajtóértekezleten Halász méltatta a játékosainak kitartását, egyre javuló technikáját, és azt, hogy már az állóképességükkel sincs különösebb baj. Ha nem is rohangálnak annyit, mint az ellenfeleik, többnyire jókor vannak jó helyen.

A következő ellenfelük a Legia Varsó volt, amely tartalékosan állt ki ellenük, és talán ezért Halász egy még furább összeállítással kísérletezett: a balszélső Varsányi állította a kapuba. Amikor ez megjelent az eredményjelző táblán, nagy izgalom lett úrrá a riportereken, találgatták, hogy mit akar ezzel elérni a ravasz edző. Többen azon a véleményen voltak, hogy ez biztosan csak egy csel, és a játékosok majd az eredeti posztjukon fognak játszani. De a balszélső Varsányi beállítása a kapuba nem illet bele semmilyen sémába. Kíváncsian várták, hogy mi történik. Nos, az történt, hogy a felforgatott csapat is remekül helyt állt. Varsányi ugyan kissé bizonytalanul védett, de sokáig nem kapott gólt. Az öt középpályás jól lezárta a kapujukhoz vezető utat, Juhász pedig nagyszerű labdákat adott a két előre tolt csatárnak, akik alig vették át a labdát (többnyire az ellenfél tizenhatosa közelében), már rá is lőtték, mielőtt még a védők beavatkozhattak volna.      

A 21. percben született az első magyar gól, Suhajda suhintotta rá két megszeppent lengyel védő között, 25 méterről, egyenesen a jobb felső sarokba (1-0).  A hazaiak alig hozták játékba a labdát, Pintér már meg is szerezte, és Gurigának továbbított, aki 40 méterre lehetett a lengyel kaputól, amikor szabálytalanul szerelték. Guriga és Zombori állt a labda mögött, és ketten élénken gesztikulálva tárgyalták meg, hogy melyikük végezze el a szabadrúgást. Aztán végül Zombori futott neki, de nagy meglepetésre a 30 méterre jobbra álló Kerekesnek rúgta, aki a felálló sorfalat szép csellel magára húzta, majd könnyedén visszaadta a néhány lépésre előre mozduló Gurigának, Guriga pedig, immár sorfal nélkül, egyenesen a jobb felső sarokba lőtt (2-0). Pompás összjáték volt. Az első félidő többi részében már könnyedén játszottak a magyar fiúk, elsősorban a saját térfelükön adogattak. A 40. percben azonban Csutorás apró figyelmetlensége következtében a lengyelek a magyar tizenhatos közelében szerezték meg a labdát, és Szydlo erős lövését a kapus szerepében gyakorlatlan Varsányi nem tudta védeni (2-1).  

A második félidőben Varsányi és a fedezet Korompay helyet cserélt a kapuban. Korompay sem védett jobban, viszont a középpályások és a védők kevésbé engedték szóhoz jutni az ellenfél csatárait. A 76. percben aztán Suhajda szerzett nagy gólt (3-1). Utána jött a megszokott örömfutball, és a tiszta átadások, a hibátlan labdakezelés, az ügyes cselek megédesítették a lengyel szurkolóknak a csapatuk veresége miatt érzett bánatát. Végül is remek mérkőzést láttak, és egy sokkal jobb ellenféltől kikapni nem szégyen.

A mérkőzést követő sajtóértekezleten megkérdezték Halászt, hogy a fura összeállítás nem

Lábfejjel visszaemelte, majd jobb sarokkal elegánsan a jobb felső sarokba lőtt.

jelentette-e az ellenfél lebecsülését.

– Egyáltalán nem – felelte az edző. – A Legia jó csapat, bizonyította ezt nemrég az ukránok legyőzésével is. Egyszerűen csak fel kell készülnünk a váratlan helyzetekre. A játékosoknak pedig minden szerepkörben helyt kell állniuk. Ezt korábban is mondtam, ez nálunk rendkívül fontos követelmény.

– És mi történt volna, ha a Legia szerzi meg a vezetést? – akarta tudni a riporter.

– Erre is megvolt a taktikánk, és csak sajnálhatjuk, hogy nem kerültünk ilyen helyzetbe – válaszolt Halász, némi derültséget keltve.

     A visszavágót két héttel később játszották, ugyanott. Az Aréna összeállítása ismét meglepte a labdarúgás kedvelőit. Ezúttal teljesen támadó volt a felállás. Az Aréna valóságos gólzáporral kezdett.

A 4. percben Juhász futtában lőtt óriási gólt a kapu jobb felső sarkába. (1-0).  A 10. percben Pintér labdáját Kerekes jobbal vette át, és még a labdaátvétel közben, a bal lábán támaszkodva, a kapunak háttal állva jobbra fordult. Csak akkor hagyta leesni, és az összezavart védők között ballal a kapu jobb alsó sarkába lőtt (2-0). Bravúros gól volt. Középkezdés után, a 11. percben Zombori lőtt pompás gólt az összegabalyodott védők és csatárok feje fölött (3-0). A 27. percben Pintér robogott el a jobb oldalon, a beadását Kerekes lábfejjel átemelte az egyik védőn, kikerülte a lengyel játékost, lábfejjel visszaemelte, majd jobb sarokkal elegánsan a jobb felső sarokba lőtt (ezzel 4-0). Óriási alakítás volt, a hazai nézők sem tehettek mást, mint hogy megtapsolják. Ez a gól az Interneten körbejárta a világot. Mint később kiderült, ennek köszönhette Kerekes, hogy abban az évben a világ legjobb labdarúgójának választották.

A második félidő elején Suhajda pörkölte rá (5-0). A továbbiakban már csak a nézőket szórakoztatták. A lengyelek azonban még nem adták fel. A 68. percben Koczmar nagy bátran berontott a magyar tizenhatosra, és ügyesen kicselezve a védőket, élesen a magyar kapu jobb sarkába lőtte a labdát (5-1). Ettől felélénkült a közönség, de a biztatásuk nem volt elég egy újabb gólhoz.

Az Aréna folytatta a jó szereplést. A francia bajnokcsapatot 3-0-ra, majd a visszavágón 4-2-re győzte le, az Antwerpent 4-1-re és 4-0-ra. Ezeket a mérkőzéseket nem részletezzük. Aki többre kíváncsi, az könnyen utánanézhet a Interneten.

   A döntőt a Bayern München ellen vívták, méghozzá Bécsben. Ennek köszönhetően tele volt a stadion német szurkolókkal. Magyarok is voltak, de a szurkolótábor még mindig nem volt olyan népes, hogy hallani lehetett volna a hangjukat.

A nézőtéren azonban ott volt régi ismerősünk, Szunyoghy tanár úr, valamint a pályagondnok is, és ennek Halász nagyon örült. Béni bá eleinte gyűrögette a sapkáját izgalmában, de egyre inkább kezdte úgy érezni, hogy a sikeres szereplésben neki is nagy része van. Ha annak idején nem egyezik bele, hogy Halász fiai használhassák a pályát, akkor most nem tartanának itt. Az ő sikerük a pályagondnok sikere is, hiszen jó szemmel kiszúrta, hogy érdemes ezekre a gyerekekre időt áldozni. És igen, ha visszagondol, ez a Lacika már gyerekként is kitűnt azzal, hogy ha focizni nem is tud, jól látja át a dolgokat. Szunyoghy tanár úr is kezet fogott Bénivel, de nem nagyon tudtak miről beszélgetni. Ezért csak mosolyogtak, és azt mondták: „Hát, igen. Ezek aztán tudnak focizni.”

A 22. percben Dietz csúnyán felvágta Kerekest, a magyar csatár egy ideig sántikálva a pálya szélén álldogált. Halász, szokásához híven, nem cserélte le, inkább tíz emberrel játszatta a csapatát. Az eset a német kaputól 40 méterre történt, és a szabadrúgást Zombori végezte el. Annyira megcsavarta a labdát, hogy az a sorfal jobb oldalát megkerülve a kapu bal felső sarkában kötött ki (1-0). A félidő második felében Kerekes már újra vállalta a játékot. Egyelőre csak óvatosan, többnyire csak helyből passzolgatott. A 36. percben egy német szöglet után Juhász jobb lábbal pörgette ki oldalt Pintérnek, aki nekiindult, majd a német tizenhatos előtt megtorpant, hogy körülnézzen. Kerekes és Zombori is felemelte a kezét, várva a beadást. A labda Kerekes felé szállt, ő tovább fejelte Zomborinak, ő visszafejelte Kerekesnek, Kerekes jobb belsővel odapofozta Gurigának, aki egyből rálőtte, és a labda nagy erővel a német kapu jobb alsó sarkába vágódott (2-0). Az oda-vissza fejelés a tapasztalt nézőket is meglepte. A második félidőben már az örömfutball dominált, bár a bajorok is bele-beleszóltak. Az 52. percben Burger tört be a magyar kapu előterébe, de Rottenbiller szerelte. Lakatos a tőle megszokott precizitással indította Pintért a jobb szélen, Pintér beadását pedig Kerekes 12 méterről hátrafelé ollózva lőtte a hálóba (3-0). Folytatódhatott a focigála.

A Bajnokok Ligájában aratott győzelem után már úgy beszéltek az Arénáról, mint Európa legjobb, legerősebb, és legszerethetőbb klubcsapatáról. A magyar sajtó is dicsérte őket, bár figyelembe kellett venniük a szövetség elutasító álláspontját is. Bizony néha nagyon nehéz az újságíró helyzete.

A kupát Juhász vette át, és a jelenlevők mosolygása közepette németül is megszólalt: „ Ich bin glücklich. Wir sind glücklich. Danke schön. ” De amikor egy riporter németül kérdezte, arra már csak annyit mondott, hogy „ ich spreche kein deutsch .” A derültségre ismét hozzátette: „ Danke schön .”

A diadal után Halász egy kérdésre válaszolva azt nyilatkozta, hogy nem a sikertelenül szereplő válogatott, hanem az Aréna képviseli a magyar futballt, a klubcsapat játékereje, a játékuk színvonala megfelel az európai mércének. Csak azt sajnálja, hogy játékosai nem vehetnek részt a világbajnokságon, ahol pedig ott lenne a helyük.

Gurgolya szövetségi kapitány a Nemzeti Együttsportolás  című lapban éles szavakkal vágott vissza. Bírálta Halászt, amiért ezen a nemzetközi fórumon lejáratta Magyarországot. Hevesen ellenezte, hogy az Aréna legyen a magyar nemzeti válogatott, mondván, egy teljesen más futballt művelnek, amelynek semmi köze a magyar labdarúgás évszázados nemzeti hagyományaihoz, és a játékosok már csak fiatal életkoruk miatt sem érdemlik meg ezt a megtiszteltetést.

Halász még tett egy kísérletet: felajánlotta, hogy az Aréna megmérkőzik a hivatalos magyar válogatottal. Még azt is megígérte, hogy Kerekes és Zombori ezúttal a válogatottban játszhat. De Gurgolya nem ment bele, csak ennyit nyilatkozott: „Na ne szórakozzunk!”

A játékosok szomorúak voltak, de Halász megpróbálta tartani bennük a lelket.

– A helyzetünk nem nagyon reménykeltő Megígértem nektek, hogy világbajnokok lesztek, de ilyen külső akadályra nem számítottam. Most mi legyen?  Emiatt oszlassuk fel ezt a remek csapatot? – kérdezte az edző.

Volt, akinek tetszett volna ez az ötlet, a nagy többség viszont úgy döntött, hogy folytassák.

– Rendben van. A magam részéről megígérem, hogy minden követ megmozgatok annak érdekében, hogy valahogy kijussunk a VB-re. Ha másképp nem megy, akkor utólag egy barátságos mérkőzésre hívjuk ki a világbajnokot, bárki legyen is az! – mondta Halász. – Megmutatjuk a világnak, hogy mi vagyunk a világ legjobb csapata.

És ebben maradtak.

Isteni beavatkozás

Halásznak fájt a feje az erőfeszítéstől, hogy valahogy sikerüljön megoldania a problémát, és a fiait kijuttathassa a világbajnokságra, hiszen a részvételt nagyon is megérdemelték.

És akkor megszólalt a telefon.

Az történt ugyanis, hogy dr. Philip Filibuster, a Luxemburgi Nagyhercegség nagyhercege már régóta nagy rajongója volt a magyar labdarúgásnak. Puskásékról ugyan már ő is csak könyvben olvashatott, de sokat hallott Halász sikeres edzői tevékenységéről, és a legutóbbi kupadöntő alkalmával személyesen is találkoztak. Felírták egymás telefonszámát. Halász nem foglalkozott ezzel, hiszen, hogy jön ő ahhoz, hogy

Együtt vadásztak orrszarvúra.

egy igazi arisztokratával tartson kapcsolatot!

(Filibuster nagyhercegről egyébként annyit kell tudni, hogy a legutolsó luxemburgi uralkodó, Henri Albert Gabriel Félix Marie Guillaume féltestvére. Henrik javára lemondott a trónról, de megtartotta nagyhercegi rangját, és szívesebben használta a doktori címét, valamint azt a becenevet, amelyet még az egyetemi társai ragasztottak rá.)

Nos, a nagyherceg érdeklődött a csapat esélyeiről, és nagyon meg volt döbbenve, amikor megtudta, hogy a magyar szakszövetség hibájából nem juthatnak el a világbajnokságra. Éppen arra, amelyiket otthon rendezik.

– Nézze miszter Hálász, nekem annyira tetszik az Arena játéka, hogy megígérem önnek: a magam részéről mindent megteszek azért, hogy sikert arassanak a világbajnokságon. Vannak összeköttetéseim, és minden szálat megmozgatok az önök érdekében. Égbekiáltó igazságtalanság lenne, ha a világbajnokságról éppen a világ legjobb csapata hiányozna. Ez minden sportszerűségnek és erkölcsi elvnek ellentmond!

     Halász természetesen egyetértett, de egy kicsit félt attól, hogy a nagyherceg túlzott lelkesedése és elkötelezettsége visszaüthet. Annyira nem hitt a sikerben, hogy erről a telefonbeszélgetésről nem is tett említést a játékosainak, azok tehát csak búslakodtak tovább.

     Ám a sorsuk hamarosan jóra fordult. A nagyherceg újfent jelentkezett. Nagyon érdekes dolgokról számolt be. Kiderült, hogy ő és a nemzetközi labdarúgó szövetség egyik befolyásos tagja valamikor együtt vadásztak Afrikában orrszarvúra, és jó pajtások lettek. (Az állatvédőket igyekszünk megnyugtatni: a vadászat altatólövedékekkel folyt, az összeroskadó állatot lefényképezték, lemérték, és adtak neki ébresztő injekciót, az élete tehát ugyanúgy folytatódott, mint addig, csak álmodott egyet.)

Filibusternek sikerült elintéznie, hogy az Aréna játékosainak ügyét különös figyelemmel kísérjék. Ezután a saját kormányát dolgozta meg. A luxemburgi parlament titkos ülésén úgy döntött, hogy a speciális helyzetre való tekintettel minden cécó nélkül megadja az állampolgárságot az Aréna játékosainak. Csak ki kell utazniuk, és alá kell írniuk a megfelelő okmányt. Ez nagyon előnyös fejlemény volt, Halászba visszatért a remény.

Filibuster Budapestre utazott, hogy az ügy részleteit megbeszélje Halásszal. Természetesen a legnagyobb titokban. Halász Lászlót nagyon fellelkesítette ez a lehetőség.

A nagyherceg nem sokáig maradhatott Budapesten, az ügyei haza szólították. Halász pedig összehívta a fiait.

– Egyszer már megkérdeztem tőletek, hogy akartok-e világbajnokok lenni. Emlékeztek rá?

– Igen, emlékszünk – válaszolt Kerekes, aki mostanában már egyáltalán nem tűnt viccmesternek.

– És arra is emlékeztek, hogy miben állapodtunk meg?

– Persze. Hogy nem a Himaláját másszuk meg, hanem világbajnokok leszünk. De úgy néz ki, hogy most a Himalája-expedíciónak van nagyobb esélye – tette hozzá Kerekes.

– Nos, most még egyszer felteszem a kérdést. Akartok-e még mindig világbajnokok lenni?

A játékosok nem nagyon értették a dolgot, hiszen tudtak róla, hogy a tanár és a szövetség vitája nem hozott számukra megoldást.

Akkor Halász beszámolt a fejleményekről.

– Az van, hogy luxemburgi állampolgárok lehettek, ezen a címen bekerülhettek a luxemburgi válogatottba, és ha minden ellenfelüket megveritek, kijuthattok a világbajnokságra – mondta Halász.

Megint a régi hévvel lobbant fel a lelkesedés, de nem nagyon tudták elképzelni az egészet. Hogy játszhatnának ők egy másik állam nemzeti válogatottjában? Ott is lehetnek jó játékosok, akiket nem lenne ildomos kitúrni az ő álmaik megvalósítása miatt. És egyáltalán, ki az a Filibuster nagyherceg? Honnan lenne neki olyan befolyása, hogy akár a nemzetközi futballvilággal szemben is megvalósulhasson az elgondolása?

     Mindenesetre a szívükben új remény támadt. Fogadkoztak, hogy ha ez a dolog sikerül, akkor mindent megtesznek azért, hogy valóra váljék régi álmuk, a világbajnoki aranyérem. Igaz, hogy nem a magyar válogatott keretében, de ha ez az egyetlen módja, akkor így.

     A tanár kérésére megígérték, hogy ameddig nem sikerül nyélbe ütni a tervet, addig senkinek egy szót sem szólnak.

     Halász felhívta a nagyherceget, egyeztették az időpontot, majd Luxemburgban létrejött a találkozó az edző és az ottani labdarúgó szövetség között. Halászt rávették, hogy ideiglenes szövetségi kapitányként vegye át a luxemburgi válogatott irányítását, amit kétségekkel bár, de elvállalt.

     A luxemburgi csapat nem állt valami jól a világbajnokságra való kijutást illetően. Az első fordulóban ugyan 1-0-ra legyőzték Andorrát, de Ausztriától 4-0-ra, Walestől 2-0-ra kikaptak, és Izland ellen is csak egy 0-0-t sikerült elérniük. Így a csoportjuk utolsó előtti helyét foglalták el. Filibuster közreműködésének köszönhetően Halász immár a luxemburgi válogatott szövetségi kapitánya lett. Igen ám, de a játékosokkal együtt az edző is még Magyarországon tartózkodott.

     Titokban megszervezték az Aréna vendégszereplését, mégpedig éppen a luxemburgi válogatott ellen. A magyarok minden nagyobb megerőltetés nélkül 6-0-ra győztek, a gólokat Zombori, Kerekes, Guriga, Varsányi, Pintér és Juhász szerezte. Bár a házigazdák nem lőttek gólt, a játékukat Halász nagy figyelemmel követte, és egy közös edzés után úgy döntött, hogy a hátvéd Juncker, valamint a középpályás Bourbaki és Goldstein beleillik az ő csapatába is. További játékosok szerepléséről is szó lehet, de nekik is át kell venniük az Arénában megszokott kemény munkát és mentális tréninget.

     Ez után sor került a jogi aktusra. Minden Aréna-játékosnak soron kívül megadták a luxemburgi állampolgárságot. (Nem volt az alkalomhoz illő öltönyük, de a vendéglátók nemes gesztusként elvitték őket egy áruházba, és ajándékként megvették nekik a hiányzó ruhadarabokat.) Úgy engedték haza őket, hogy már luxemburgi védelem alatt álltak.

     Ekkor Halász végigjárta a családokat. (Közbevetőleg: a nemzeti kormány 21 évre emelte fel a nagykorúság idejét, mert bebizonyosodott, hogy 18 évesen még nincs kiforrott nemzeti identitásuk a fiataloknak. A játékosok külföldre településéhez szükség volt szülői jóváhagyásra.) A szülők általában örömmel fogadták a fejleményeket, hiszen tudták, hogy a gyerekük mennyire komolyan veszi a világbajnokságra való felkészülést, erről beszélt már évek óta, de egy kicsit féltették is őket. Az edzőnek meg kellett ígérnie, hogy adott esetben a családtagok is kijöhetnek, és meggyőződhetnek arról, hogy minden jól megy, senki sem szenved semmiféle hátrányt.

– Nem szívesen engedem a fiamat egy idegen országba – mondta Guriga édesapja –, de feltétlenül megbízom a tanár úrban. Remélem, hogy jó kezekben lesz. Önről eddig is csak jót mesélt a gyerek. Ugye, nem lesz ebből semmi baja?

– Ezt garantálom – válaszolta Halász. – Mindent megteszek azért, hogy biztonságban legyenek, úgy testileg, mint lelkileg, és hogy együtt elérhessük azt a célt, amit közösen tűztünk ki magunk elé.

– És politikailag? – aggodalmaskodott az apa.

– Mindent törvényesen csinálunk – mondta Halász, bár teljesen nem volt meggyőződve arról, hogy ebből a szempontból nem lesznek nehézségek.

     Ez így ment családról családra. Halász nem akart csoportos megbeszélést, mert úgy vélte, hogy a szülők őszintébben ki tudják fejezni gondolataikat és hangot tudnak adni az aggodalmaiknak, ha egyenként beszél velük. És ez a külföldi állampolgárság neki magának is nagy kihívás volt. Nem tudta, hogy mindez jól sül-e el, de nagyon bízott benne.

     A családlátogatások során kiderült, hogy a legtöbben nagy megtiszteltetésnek tartják a gyerekeik világsikerét, és ezért nem gördítenek akadályt a luxemburgi kaland útjába. De egy kicsit aggódnak is, hogy nem esik-e bajuk a nagyvilágban. A legtöbben még nem jártak külföldön, csak néhányan nyaraltak az Adrián vagy mentek síelni a Tátrába vagy Ausztriába. És akkor is együtt volt a család. A belföldi táborozást már inkább csak a tehetősebb családok tudták megfizetni. Az B osztályban nagyon kevés ilyen gyerek volt. (Néha az A-sok úgy is emlegették őket, hogy „proligyerekek” meg „prolicsapat”.)

A szülők hosszasan tépelődtek, de végül megadták a kért jóváhagyást. Csak Csiszár és Molnár szülei berzenkedtek.

– Ezzel a gyerek elárulná a hazáját – mondta Csiszár apuka, aki nemzeti érzelmű volt, és hitt a magyarok sumér eredetében.

– Dehogy árulja el. Épp, hogy ezzel szerez nagy dicsőséget a hazájának. Mint annak idején Puskás. Spanyol színekben is a világ egyik legjobbja volt – érvelt Halász.

– Akkor a kommunisták voltak hatalmon. Nem volt más választása. De most a hazájában kellene helyt állnia – érvelt a papa.

– Egyetértek.  De a luxemburgi válogatottban is a hazájának szerezhet dicsőséget. Arra kérem, hogy járuljon hozzá a vendégszerepléshez. Mit tehetünk, ha a magyar válogatottnak semmi esélye sincs a világbajnoki cím elnyerésére? – érvelt Halász.

– Nem járulok hozzá – érvelt az apuka.

Molnár szülei nem voltak ellene a kalandnak, de ők is féltették a gyereküket az idegen országtól.

– Túl fiatal még ahhoz, hogy meg tudjon állni a saját lábán – mondta az apa.

– De hát nem lesz egyedül – próbálta megnyugtatni a tanár.  – Egyrészt ott lesz az egész csapat, az egész baráti társaság, másrészt garanciának ott leszek én. Kezességet vállalok azért, hogy Béla nem kerül rossz társaságba. A luxemburgiakkal való közös edzés neki is javára válik.

– De olyan fiatal még a szentem – szólt bele az anya.

– Ne tessék félteni a fiókájukat! Béla már nem gyerek. Sikeresen leérettségizett, most egy kicsit világot is lát, mégpedig a lehető legjobb társaságban. Itt az ideje, hogy bizonyítsa az érettségét. Önmagának is meg fogja tudni mutatni a képességeit. Én csak azt mondhatom, hogy ilyen remek jobb hátvéd az egész világon kevés van. És majd önök is meggyőződnek róla, hogy egy világbajnoki jó szereplés, pláne a világbajnoki cím mennyire jót tesz majd a fiuk későbbi karrierjének.

– Biztosan igaza van, de mi mégis féltjük – mondta az apa.

– Ezt teljes mértékben megértem – mondta Halász. – Nekem ugyan saját gyerekem nincs, de úgy bánok velük, mintha ők mind az én gyerekeim is lennének. Nálam jó kezekben lesznek, higgyék el. Szigorú házirendhez kell igazodniuk, együtt megyünk edzeni, együtt ebédelünk, és szórakozásképpen múzeumokat és színházakat is látogatunk. Kiegyensúlyozott és örömteli időszak lesz ez az életükben.

Majd látva kétségeiket, annyit mondott végül, hogy gondolkozzanak még rajta. És ha úgy alakul, hogy a fiút nem lehet nélkülözni a világbajnokság mérkőzésein, akkor engedjék meg neki is a részvételt. Ebbe apa, anya is belement.

     A luxemburgi állampolgárság ügye minden elővigyázatosság ellenére hamar kiszivárgott, és a nemzeti sajtóban éles támadások érték Halászt. Hogy milyen hazafiak azok, akik egy sikeresnek gondolt szereplés reményében, saját egyéni érdekeiket az ország érdekei elé helyezve képesek megtagadni a hazájukat, mennyi pénzt kapnak ezért és kitől, és hogy egyáltalán, van-e esélyük, hogy egy idegen ország színeiben kijussanak a világbajnokságra. Amit – ez is fontos tényező volt – éppen a hazájuk rendez.  (Nem akarunk ebbe bővebben belemenni, de azt el kell ismernünk, hogy a harcos újságírás a sportvilágban érte el csúcspontját, már évtizedek óta a sajtónak ez a része az, amelyet a legkevésbé fékez a különben is ódivatú „politikai korrektség” eszméje.)

– Gondolja, hogy ezzel a pálfordulással, de fogalmazhatnék keményebben is , sikerül elérni a személyes célját? – szegezte Halásznak a kérdést a Nemzeti Televízió 12-es közszolgálati csatornájának riportere. – Hiszen Luxemburgnak semmi esélye sincs, hogy kijusson a VB-re.

– Nekem nincs semmilyen más személyes célom, mint hogy jó magyarként segítsem az Aréna játékosait abban, hogy ha kerülő úton is, de sikerüljön megvalósítaniuk régi álmukat, a világbajnokságon való sikeres szereplést. Ami pedig a luxemburgi válogatott kijutási esélyeit illeti, nem reménytelen a helyzet. Bízom benne, hogy a fiaim mindent megtesznek a siker érdekében. Ismerem őket, és eddig minden sikerült, amit célul tűztek ki.

– Mi van, ha a Magyar Nemzeti Labdarúgó Szövetség igényt tart az Aréna játékosaira, és nem hagyja, hogy más ország színeiben vegyenek részt a világbajnokságon?

– Nézze, mi a magyar szövetségnek nem kellettünk, a luxemburgi szövetségnek pedig kellünk. Gurgolya úr több ízben kifejtette, hogy a válogatottban az Arénából legfeljebb Kerekes és Zombori játszhat szerepet. Látjuk, mire vitték. Ez a két játékos volt messze a legjobb, de segítőtársak nélkül ők sem tudtak sokat elérni. Luxemburgnak az Aréna-játékosokkal sokkal több esélye van a sikeres szereplésre, mint a magyar válogatottnak az Aréna-játékosok nélkül.

– És ha éppen erre a két játékosra Gurgolya úr a világbajnokságon is igényt tart? Elvégre ők magyar állampolgárok.

– Hadd pontosítsak: magyar és  luxemburgi állampolgárok. És ők maguk döntik el, hogy részt kívánnak-e venni a mérkőzéseken. Nincs, és nem is lehet olyan törvény, amelynek értelmében bárkit kötelezni lehetne a válogatottban való részvételre. A válogatottban való szereplés nagy megtiszteltetés, igen, de semmiképpen nem lehet kényszer. Ebbe egyébként én nem szólok bele, ezt majd eldöntik ők.

     Kerekest és Zomborit is megkérdezték. Kerekes azt mondta, hogy mindenképpen világbajnok szeretne lenni, és erre több esélyt át Luxemburgban, mint itthon. Zombori egyetértett, de hozzátette:

– Én akarok lenni a gólkirály. Ehhez a döntőig el kell jutni. A magyar válogatott szerintem a csoportmérkőzéseken sem fog túljutni.

– De ha mégis, akkor esetleg visszajönnél a nemzeti válogatottba? – tette fel a kérdést a riporter.

– Úgy néz ki, hogy a magyar válogatott széteső, motiválatlan csapat, amelyet személyes érdekellentétek szabdalnak – mondta Zombori, és titokban büszke volt rá, hogy már ilyen választékosan tud fogalmazni. Ezt is Halász tanár úrtól tanulta.

– De hát ti vagytok azok, akik kilógtok a csapatból! Mindenki elfogadja a közös munkát, csak ti nem – mondta a riporter.

– Ha kilógunk, akkor is a jó irányban lógunk ki – nevette el magát a játékos. – Mi képviseljük az igazi futballt, a válogatott pedig az üzletet.

– Ez olyan vádaskodás, ami miatt könnyen bíróság elé kerülhetsz.

– Értem. Ezért rögtön vissza is vonom. Mindez nem szakvélemény, hanem szubjektív megérzés. És én szeretném a legjobban, ha tévednék.

A kapualjban

Az újságírók egyre többet zaklatták a csapatot. A legdrámaibb eset az volt, amikor meglesték Juhász Tibort, amikor késő este hazafelé tartott az edzésről. Az egyik kapualjból egy hölgy lépett elő, és megszólította.

– Fiatalember, segítene nekem? Leesett a fülbevalóm, és a sötétben nem találom.

     Juhász természetesen készségesen lehajolt, és keresni kezdte. Ekkor a hölgy Juhász elé állt, felhúzta a ruháját, és kifehérlett az ülepe. A kapualjból abban a pillanatban előugrott egy fotós, és már villantotta is a vakut.

 A fiatalember nem tudta, mit tegyen. Nem kezdeményezhetett verekedést, hiszen az szigorúan tilos volt, magyarázkodni sem volt értelme, hiszen a tettesek nagyon is jól tudták, hogy mire készülnek, félreértésről szó sem lehetett. Néhány másodpercig zavartan állt, miközben a hölgy szégyent mímelve eltakarta az arcát. Így készült a második fénykép. Akkor Juhász elszaladt. Ez került a harmadik fotóra.

A játékos azonnal felhívta Halász tanár urat, és részletesen beszámolt neki a történtekről. Halász meg volt döbbenve. Egyelőre azt sem tudták, hogy kik követték el a provokációt, meg kellett várni, hogy az újságban megjelenjék. Mert Halász biztos volt benne, hogy erre megy ki a játék.

Nem kellett sokáig várnia. Két nap múlva az egyik bulvárlapban jelentek meg a fotók, azzal, hogy A SZEXŐRÜLT ARÉNÁSOK VÉDTELEN NŐKET    TÁMADNAK MEG, és a cikket ez a három fotó illusztrálta, a következő képaláírásokkal: „Akció közben a perverz focista”, „Szerencsére sikerült megzavarnunk”, „Elfut a tett színhelyéről”.

     Halász felhívta az egyik ügyvéd barátját, hogy megvitassa vele egy esetleges személyiségi jogi per esélyét. Az ügyvéd azonban lebeszélte erről. Hónapokig tartó pereskedés lenne belőle, az alatt nehezebbé válnának az edzések, és az egésznek több hátránya lenne, mint amennyi haszna. A nő nyilván pénzt kapott a fotóstól, a fotós az újságtól, az újság pedig … nos, azt jobb nem feszegetni.

     A történtek elgondolkodtatták Halászt. Úgy vélte, hogy sok jóra már ebben az országban nem számíthat.

     És a helyzet hamarosan még súlyosabbá vált. Halász lakását (amely egyúttal az Aréna irodája is volt) nemsokára adóügyi nyomozók szállták meg, és elvitték az egész nyilvántartásukat. Két nap múlva az egyik internetes portálon „leleplezték”, hogy az Aréna egy külföldi liberális üzletembertől kapott pénzt, amivel nem számolt el. Még arra is

Abban a pillanatban előugrott egy fotós.

célozgattak, hogy Halász szexuálisan zaklatta a fiúkat.

 Késlekedésre nem volt idő. Halász egy középiskolai osztálytársához fordult, akinek szállítmányozási vállalata volt. Az ő egyik kamionjának a belterében, igen kalandos körülmények között, titokban vitte át a játékosait a lezárt magyar-osztrák határon. (Amióta Magyarország kilépett az Európai Unióból, az Európai Egyesült Államokhoz pedig nem csatlakozott, a határok újra zártak voltak, az útlevél nem volt érvényes a határ átlépésére.) Ennek a lépésnek a hazai sajtóban nagy visszhangja lett („Luxemburgba csempészte fiatal áldozatait a pedofil edző” – írta címében az egyik bulvárlap). Még a külföldi újságok és televíziók is foglalkoztak az üggyel.

Halász nem törődött a kommentárokkal, egyesek halálos fenyegetéseivel, hanem hozzálátott a komoly munkához. A luxemburgi játékosokból és az arénásokból egységes és jól játszó csapatot kellett összekovácsolnia.

     Bár a magyar szakszövetség feljelentését az oroszok, a fehéroroszok, az azeriek és az üzbégek is támogatták, a FIFA szavazásán nagy vita után elbukott. (Filibuster nagyherceg ezúttal is hatalmas méretű lobbi-tevékenységet fejtett ki. Most már személyes ügyének tekintette, hogy a magyar játékosok útjából minden akadály elháruljon.) A luxemburgi válogatottban szereplő magyar vendégjátékosok megkapták a zöld jelzést.

A közös edzéseken Halásznak hamar sikerült összekovácsolnia a csapatot, egy szintre hozni a hazai játékosokat a vendégekkel, és ez különösen az előbbieknek jelentett hatalmas túlmunkát. És nemcsak a pályán. Nekik is meg kellett ismerkedniük Halász helyzet-katalógusával és meg kellett szokniuk az összes rendelkezésre álló videóanyag elemzését. Ez új volt nekik, és nehéz is, de kifejezték csodálatukat, hogy egy elméletileg ilyen alaposan felkészült társasággal együtt dolgozhatnak.

Ú jjászületés

A tavaszi világbajnoki selejtezőkön rá sem lehetett ismerni a luxemburgi válogatottra. Andorrát másodszor is legyőzték, méghozzá 8-0-ra (a gólokból hármat Guriga lőtt, Juhász kettőt, Kerekes, Pintér és Kollár pedig egyet-egyet). A mérkőzés után Filibuster melegen gratulált a játékosoknak. Ezen e mérkőzésen a luxemburgi Juncker és Bourbaki is játéklehetőséget kapott, igaz, hogy csak a második félidőben. De így is országos hírnévre tettek szert. Egész Luxemburg meg volt elégedve az új helyzettel.

     Ezt követően az osztrák válogatottat 5-0-ra győzték le. Ezúttal Guriga és Zombori duplázott, az ötödik gólt pedig Bourbaki lőtte, Kerekes felvágása után, tizenegyesből.

     Következett Wales. Ez volt a legnehezebb erőpróba, hiszen ők meglehetősen kemény játékfelfogást képviseltek, és fizikailag sokkal erősebbek voltak.  A mérkőzés előtt Halász még egyszer mindenkit figyelmeztetett a biztonságos játékra.

A 20. percben Duncan erőszakosan szerezte meg a labdát, és bár Csikai finoman megpróbálta elpöckölni előle, nem sikerült gyorsan visszahúznia a lábát, a walesi játékos elesett, és szidalmazni kezdte Csikait. Csikai erre udvariasan meghajolt, de ez nem változtatott a helyzeten. A bíró szabadrúgást ítélt, amit a sértett még az előtt végrehajtott, hogy a sorfal felállhatott volna. Gundel hozzáért a labdához, de csak a jobb kapufára tudta kitolni, onnan pedig a gólvonal mögé pattant. 1-0 Wales javára. A 40. percben Kerekes cselsorozata több védőt is kimozdított, az átadásából Juhász egyenlített ki.

A szünetben Halász elemezte az eddigieket, levonta a tanulságokat, és megnyugtatta a játékosait.  A második félidőre már egy lehiggadt, okos csapat jött ki a pályára.    

Az 51. percben a szélek közötti kockázatos átadások végén Guriga szerzett gólt (2-1). Néhány perccel később Kerekest a tizenhatoson belül csak a mezének rángatásával tudták megállítani. A büntetőt Bourbaki értékesítette, az 57. percben (3-1). A 82. percben Pintér állította be a végeredményt: 4-1 Luxemburg javára.

A három győzelemmel Luxemburg feljött a csoport harmadik helyére. Ha Izland ellen is győz, akkor esetleg kijuthat a világbajnokságra. De lehet, hogy minden a gólkülönbségen fog múlni.

     Előtte Halász beszélt az izlandi egyes csatorna riporterével, és előre mentegetőzött.

– Sajnáljuk, de a világbajnokságra való kijutás érdekében ezúttal nagyon sok gólt leszünk kénytelenek lőni – mondta. És így is történt.

Már a 2. percben megkezdődött a gólözön. Pintér Kerekesnek továbbított, Kerekes Zomborinak, majd a tőle visszakapott labdát az előtte álló izlandi védő mellett, jobb külsővel juttatta a hálóba, a kaputól 20 méterre (1-0). A 7. percben Guriga kapott labdát Pintértől, körülbelül ugyanabból a távolságból, és a jobb felső sarokba csavarta (2-0). A 18. percben Varsányi iramodott el a bal oldalon, a beadását Kerekes átlépte, Pintér pedig nagy erővel a bal alsó sarokba lőtt (3-0). A 31. percben Zomborit buktatták a kaputól 30 méterre. A szabadrúgást is ő végezte el, a labda a sorfal feje fölött zúgott be a kapu jobb sarkába (4-0). Két perc múlva Varsányi beadását az előre húzódó Juhász fejelte a hálóba (5-0). A 39. percben Kerekest próbálták buktatni a tizenhatosnál, de ő csak bukfencezett egyet, és miközben a bíró még javában mérlegelte az előnyszabály alkalmazhatóságát, estében is a jobb alsó sarokba lőtt (6-0).

A szünetben Halásznak megint az volt a kérése, hogy ne szórakozzák el a dolgot. Hiába lőttek eddig már annyi gólt, hogy három másik csapatnak elég lett volna, a gólkülönbség miatt még mindig nem szabad leállni. Majd szól, amikor már áttérhetnek a szokásos örömfutballra. A játékosok bólogattak. De azt mindenki érezte, hogy a világbajnokságra való kijutás félig már a kezükben van. A második félidőben Halász pályára küldte Junckert és Bourbakit (két magyar helyett). A gólzápor folytatódott.

A 48. percben Zombori tört előre, s amikor szerelni próbálták, akkor kitolta ballal Varsányinak, Varsányi pedig az alapvonalon futva hozta be az ötösig, egy testcsel után jobbal a jobb alsó sarokba juttatta a labdát (7-0). Az 55. percben Suhajda lőtt újabb gólt (8-0). Az izlandiak nem adták fel, és habár biztosak lehettek benne, hogy a VB-re nem juthatnak ki, újra és újra megpróbáltak gólt szerezni. Ez a mérkőzés 74. percben sikerült is. Svensson megközelítette a luxemburgi tizenhatost, Rottenbiller és Dékány is ott volt, de nem tudták megakadályozni, hogy ellője a labdát. A labda pedig a balról éppen beavatkozni készülő Juncker lábán megpattanva a hálóban kötött ki (8-1). De ezzel sem lett vége, mert három perccel később Zombori egy szabadrúgásból 30 méterről ballal újabb gólt szerzett (9-1).

A magyarokkal megerősített luxemburgi válogatott tehát nagyszerűen helyt állt a csoportmérkőzéseken, és ezáltal kijutott a világbajnokságra. Ezt Luxemburg-szerte boldogan ünnepelték, és éltették a magyarokat, miközben a saját nevelésű játékosaikra is büszkék voltak.

Halász a nemzetközi sajtóban is nyilatkozott.

– Amit ígértünk, teljesítettük. Kijutottunk a világbajnokságra. Ezt azonban nem tehettük volna meg a luxemburgi hatóságok segítő hozzáállása nélkül. És a FIFÁ-nak is köszönettel tartozunk azért, hogy ebben a rendhagyó esetben nekünk adott igazat, és lehetővé tette, hogy ha más nemzet színeiben is, de részt vehessünk a világbajnokságon.

– Milyennek találta a luxemburgi játékosok hozzájárulását a sikerhez? – kérdezte a luxemburgi riporter.

– Abszolút fontosnak. Kicsit furának tartották a mi edzésmódszereinket, de pár hét alatt alkalmazkodtak, és sokat fejlődtek. Nem véletlen, hogy gólokat is szereztek. Sokkal többet, mint a selejtezők első fordulójában.

– Mennyi esélyt ad a luxemburgi válogatottnak a magyarországi világbajnokságon? – kérdezte a BBC sportrovatának vezető riportere.

– Luxemburg a labdarúgó történetének legjobb eredményét fogja produkálni. Igazából ezt már el is érték, hiszen korábban egyetlen világbajnokságra sem sikerült kijutniuk, tehát a csoport második helye az eddigi legjobb eredményük. És reménykedni lehet abban, hogy a magyarországi VB-n is jól szerepelnek majd.

     Mindenki az Aréna-játékosokban és személyesen Laszlo Halasz szövetségi kapitányban bízott. A luxemburgiak nem igazán élnek-halnak a fociért, de most az egész ország lázban élt.

Halászt a magyar válogatott világbajnoki esélyeiről is kérdezték.

– Magyarok vagyunk, szurkolunk nekik. Ennél többet nem mondhatok – nyilatkozott a luxemburgi szövetségi kapitány.

Filibuster nagyherceg is nagyon örült a világbajnokságra való kijutásnak. Személyes sikerének is érezte ezt, hiszen az ő jótékony közbenjárása nélkül nemcsak a magyar labdarúgók maradnak le a megérdemelt világbajnoki szereplésről, de Luxemburg sem lép előre a labdarúgó-történelemben.

– Nagyon büszke vagyok rátok – mondta Halásznak. Már tegeződtek, és a magyar edzőnek több luxemburgi politikussal, tudóssal, sportvezetővel és egyéb hírességgel volt módja megismerkedni. Kézről kézre adták, híres színészekkel és színésznőkkel együtt tűnt fel, az utcán megszólították, és gratuláltak neki. Még sokkal több partin is ő lehetett volna a sztárvendég, ha nem érezte volna személyes kötelességének, hogy a fiai mellett maradjon, minden kérdésben a segítségükre legyen, minden felmerülő problémájukat a lehető leggyorsabban és legjobban megoldja. De hát megígérte a szülőknek, hogy gondját viseli a gyerekeknek, és a nekik tett ígéretét teljes mértékben be akarta tartani.

     A luxemburgi média kiemelten foglalkozott a válogatottal, gyakran megkérdezték Halászt a felvetődő kérdésekről, és ő mindent türelmesen megválaszolt és megmagyarázott, igyekezett megszolgálni a bizalmat, anélkül, hogy túlzott várakozásokba ringatta volna őket.

     Halász népszerűsége már a világbajnokságra való kijutással olyan magasra emelkedett, hogy a nevével focilabdát, sportmezt, sőt, tortát is forgalomba hoztak. Magyar viszonyok között csak Rubik Ernőnek, a bűvös kocka feltalálójának volt egy időben nagyobb népszerűsége. Nos, a magyar edzőt, a „mágust”, olyan varázslónak tartották, aki egy személyben meg tudja javítani a luxemburgi futball eddig oly szegényes renoméját. Halász azonban nagyon szerény ember volt. Mindig hangsúlyozta, hogy a sikereket a játékosainak köszönheti. Ha ők nem lennének olyan rendkívüliek, ha nem hisznek az ő ígéreteinek és ha nem bíznak a saját küldetésükben, akkor egyedül semmire sem jutott volna.

     Luxemburgi tartózkodása alatt kezdett kiszivárogni a mérkőzésen előforduló szituációk Halász-féle katalógusa. Néhány előadást is tartott ebben a tárgyban. Meg kell jegyeznünk, hogy ezekre az előadásokra Németországból, Angliából, Hollandiából, sőt, még Argentínából és Brazíliából is eljöttek, neves és tapasztalt edzők.

     Halász László nemzetközi népszerűsége már a világbajnokság előtt is az egekbe szökött. A FIFA

A nevével még tortát is forgalomba hoztak.

már kétszer is az év edzőjévé választotta. És még előtte voltunk a világbajnokságnak.

A focistának is van lelke

Eljött az ideje, hogy a futball helyett valami más, még fontosabb témát is szóba hozzunk. Az Aréna focistáinak minden sikerült a futballpályán, de hát kamaszok voltak, tele lelki problémával, ami már a kamaszkor sajátossága. A lányok felfigyeltek rájuk, és ebből egy csomó gubanc keletkezett.

 Először Juhásznál jelentkeztek a szerelmi betegség jelei. Halász tanár úr beszélt vele, és a kislányt, Piroskát is odahívta. Megpróbálta megmagyarázni nekik, hogy a sportot két dolog veszélyezteti: a fizikai túlterhelés (ettől Juhász esetében nem kellett nagyon tartani), másrészt a lelki válságok.

– A kettőtök kapcsolata lehet egy szoros barátság, de Tibi számára nem lehetsz élet és halál kérdése. Addig semmi baj, ameddig szereted, és ő is viszontszeret. De ha bármi konfliktus támad közöttetek, Tibinek a foci kell, hogy a legfontosabb legyen. Ő semmiképp sem bánkódhat. Ha téged elveszít, majd lesz másik. Az élvonalbeli sportban minden érzelmi kapcsolat csak a sikeres teljesítmény után jöhet – mondta Halász a lánynak.

– De hát én is szeretem, és ő is szeret – mondta Juhász. A lány buzgón helyeselt: – Én mindig szeretni fogom.

– Nagyszerű. Most minden rendben van – mondta Halász. – De ti még kamaszok vagytok. És minden kamasz-szerelem véget ér egyszer. Méghozzá nem kölcsönös megegyezés alapján, hanem úgy, hogy az egyik fél tovább szereti a másikat. És ilyenkor a vesztes hajlamos a kapcsolat megszakadását óriási tragédiának érezni, ami megbénítja a cselekvését.

     Hallgattak. Halász hozzáfűzte: – Némelyik szerelmi csalódás nagyon csúnyán végződik. De bármilyen csalódás is jön majd egyszer, nem szakadhat meg a szíved – mondta Juhásznak. – Legalábbis addig nem, ameddig meg nem nyerjük a világbajnokságot.

     A fiatalok elnevették magukat. Látszott, hogy mennyire kölykök még.

– Lehetséges, hogy a szerelmetek örök időkre kitart. Én is ezt kívánom. De a várakozással a kapcsolat csak szilárdabbá válik, higgyétek el nekem. Az idő a szerelmet megerősíti, a csalódásból pedig kigyógyít – mondta Halász, majd magához ölelte őket.

     A két fiatal, úgy tűnt, megértette a lényeget. Ettől kezdve kiegyensúlyozottabbá vált a kapcsolatuk. De Piroskát még sokáig foglalkoztatta az az eshetőség, hogy ők ketten esetleg később szakíthatnak. Ezt teljesen lehetetlennek tartotta. Ideális pár voltak, hiszen még a magasságuk különbsége is pont olyan volt, mint amiről a könyvekben olvasott. Piroska bízott Tibiben, felnézett rá, és Tibin is lehetett látni, hogy oda van érte. Halász tanár úr aggodalmai túlzottak, biztosan ő még sohasem volt szerelmes. Juhász is ezen a véleményen volt. De ő, aki már évek óta nevelődött Halász keze alatt, jobban bízott a megítélésében, és elhatározta, hogy azon lesz, hogy a lányhoz fűződő kapcsolata harmonikus maradjon. Ha a szerelem és a foci között kell választania, a foci mindenképpen megelőzi a másikat. De nagyon szerette volna, ha erre nem is kerül sor, mert egyikről sem mondott volna le szívesen.

    Hasonló szerelmi ügyei voltak Zomborinak, Varsányinak és Lakatosnak is. Halász velük is gondosan elbeszélgetett. Zombori kicsit hebehurgya módon viselkedett, néhány edzésre el sem jött, helyette is a kislánnyal töltötte az időt. Halász ezúttal csak a fiúval beszélt, önfegyelemre intette.  

– Ugye nem akarod, hogy emiatt a szerelem miatt lemaradj a világbajnoki dicsőségről? –  kérdezte. – Most, hogy végre már az oda vezető út is kitisztult.

– Nem. De hogy lehet összeegyeztetni a kettőt? Líviát nagyon szeretem, egyszerűen nem tudom kiverni a fejemből.

– Nem is kell. Inkább mondd azt magadban, hogy az aranyéremnek és a dicsőségnek nyilván ő is örül majd. Ettől lesz igazán tekintélyed a gyerekeid és az unokák előtt. Gondold el: a nagypapa, aki világbajnok lett! Ha gólt lősz, mindig mondogasd azt magadban, hogy „ezt is Líviáért lőttem be, Líviáért tettem. Líviáért lettem gólkirály”. Mert ugye az akarsz lenni?

– Gondolja, tanár úr, hogy gólkirály is lehetek a világbajnokságon?

– Hát persze. Mindegyikőtök lábában benne van a gólkirályság ígérete.

Varsányi és Lakatos szerelmei egyszerűbb ügyek voltak, hiszen őket nem annyira a szívükön találta el Ámor nyila, hanem egy kicsit lejjebb. Halász megelégedett azzal, hogy mérsékletre és önmegtartóztatásra intette őket, legalább a mérkőzések előtti éjszakán. Ezt is elég nehéz volt betartaniuk, mert a barátnőik eléggé vérmesek voltak. Varsányi szakítani is kénytelen volt a kedvesével, amikor az a mérkőzés előtt éjszakán is

igényt támasztott rá. Az elutasítástól a lány vérig sértődött, és elszaladt, a fiú pedig nem tartotta vissza. Hosszú ideig (egész pontosan négy napig) nem is volt másik barátnője. Bizony, az élsportolónak nagy lemondásokat kell vállalnia.

Mindannyian úgy tekintettek Halászra, mintha az apjuk lenne. Ez jól esett neki, de nagyon oda kellett figyelnie, nehogy túlságosan mély érzelmi kötődés alakuljon ki iránta a gyerekekben. A pedofília említése az újságban durva és alaptalan vádaskodás volt, de minden felnőttnek figyelnie kell a gyerekek érzelmi életére, mert ők még könnyen félreérthetnek valamit. És azért is a felnőtt a felelős. Az élsportban különösen szoros kapcsolat alakul ki az edző és a sportoló között, teljes bizalom nélkül nem lehet elérni eredményeket, de épp ezért nagyon vigyázni kell. Az úszók, tornászok, birkózók között sok áldozat volt már, és ezeket a sajtó is megszellőztette. Ezért Halász a szülőkkel is nagyon szoros kapcsolatot tartott.

Dékánynak a tanulmányi eredményével voltak gondok. Halász megpróbált a lelkére beszélni.

– A formális tudás ugyan nem ér annyit, mint a gyakorlati, de vannak határok. Te nagyon okos focista vagy, nálad kevesen tudnak jobban és intelligensebben szerelni, és az előreadásaid is nagyon pontosak. De ha a tanulásban lemaradsz, rajtad köszörüli majd a nyelvét a sajtó. Nem lehetsz az újságírók könnyű prédája.

(Ez egy tematikus fejezet, nagyobb időszakot ölel fel. Mi már tudjuk, hogy minden játékosnak jól sikerült az érettségi vizsgája. De a jó eredmény mögött ezeknek a problémáknak a helyes kezelése állt.)

Juhásznak keríteni kellett egy korrepetitort, és Halász maga fizette a tandíjat. Hamarosan jelentkezett is az eredmény, hiszen a vizsgákon ő is kiválóan szerepelt.

Suhajda egy verekedésbe keveredett. Vele hosszan el kellett beszélgetni.

– Örülök, hogy ilyen erős vagy – mondta Halász. – De a testi erő csak addig jó, ameddig védekezésre használják. Még egy verbális sértést sem szabad testileg megtorolni.

– Miért? Verbálisan szabad? – kérdezte Suhajda vigyorogva.

– Te is tudod, hogy nem. A verbális sértés testi sértéshez vezethet – mondta Halász, majd felidézte azokat az eseteket, amikor az ellenfél által felcukkolt játékost kiállították.

– Szidták az anyját vagy a feleségét vagy leköpték. És akkor mi van? Nem erről szól a meccs. Ha fel tudnak idegesíteni, akkor már ők nyertek. Az ellenfelet tisztelni kell, akkor is, ha éppen csúnyán viselkedik. A bíró feladata az ítélkezés, a játékosok feladata, hogy minél jobban játsszanak.

– De most nem a pályán volt a vita – mondta Suhajda.

– A pályán kívüli veszekedéseket is kerülni kell. Úgy fogd fel, hogy az edzés nem ér véget a pályán. Ott az ügyességedet, a fizikai képességeidet fejleszted. A lelki állóképességet a mindennapi életben is edzeni kell. Az erős akarat nemcsak azt jelenti, hogy a céljaidat eléred, hanem azt is, hogy meg tudod magadat fékezni. Minden helyzetben.

Az is előfordult, hogy a kemény munka miatt némelyik játékosnál a kiégés jelei mutatkoztak. Halász nagy gondot fordított arra, hogy sohase unják meg a gyakorlatokat. Természetesen egyes mozdulatokat naponta több százszor is meg kellett ismételniük, de kikapcsolódásképpen kirándulásokon vettek részt, zenét hallgattak vagy éppen meditáltak. Ilyenkor magukba kellett szállniuk, és átgondolni, átérezni a testük és lelkük összetett kapcsolatait, a bennük működő komplex rendszert. Halász elhívott egy jóga-oktatót is, aki megtanította őket a meditáció művészetére.

– Anélkül nem lehettek jobb futballisták, hogy egyúttal ne válnátok jobb emberekké is – hangsúlyozta Halász. – A testnek és a léleknek harmóniában kell lennie. Csak az érhet el a sportban kiemelkedő teljesítményt, akiben megvan ez a harmónia.

Világraszóló sikereket arattak, egyiket a másik után. De némelyik játékosnak mintha a siker is kezdett volna a fejébe szállni. Ilyenkor Halász mindig ott termett, és megpróbált idejében közbeavatkozni. Nem mindig sikerült. Volt olyan eset, amikor valaki meggondolatlanul dicsekedett, vagy leszólt más csapatokat. Az illető számíthatott egy alapos fejmosásra. Ilyenkor Halász hosszasan elbeszélgetett az érintettekkel, és óvta őket attól, hogy butaságokat beszéljenek, butaságokat nyilatkozzanak.

– Minden ilyen kijelentést felkap a sajtó, hiszen ebből él. És akkor nektek lesz rossz. A legjobb, ha csak mosolyogtok, és minden kérdésre azt felelitek, hogy „erre még nem tudok válaszolni”. Inkább nézzenek szófukarnak vagy félénknek, mint szószátyárnak. Majd ha megnyertétek a világbajnokságot, szabadon nyilatkozhattok. Akkor már mindegy. De amíg nem értük el a célunkat, addig jó lesz, ha tartjátok a szátokat.

A bulvársajtóban ennek ellenére gyakran jelent meg róluk szenzációhajhászó, az intimitásokat hangsúlyozó írás, olyan apróságokat is felnagyítva, amelyeknek semmi jelentőségük nem volt.  Halász ezeket is igyekezett a minimumra leszorítani.

– Lehet, hogy a tini lányokat érdekli, hogy mit esztek, kivel jártok, mi a kedvenc márkátok, de nem a tini lányoknak kell focizniuk. Az a ti dolgotok. Ha már elértük a végső célunkat, a világbajnoki aranyérmet, utána már akár visszaemlékezéseket is írhattok. De ez az idő még nem érkezett el. Most a kemény munkának és a sikeres szereplésnek van itt az ideje.  Vagy azt a címet adnátok a memoárotoknak, hogy „miért nem nyertem meg a vébét”?

– Tényleg megnyerjük? Ezt egyszerűen nem tudom elhinni – mondta Juhász.

– Ha mindent úgy csináltok, ahogy én mondom, ha mindig a következő feladatra koncentráltok, akkor tényleg megnyerhetitek. A labda gömbölyű, sok meglepetés előfordulhat, de ha maximálisan felkészültök és komolyan vesztek minden meccset, akkor nagy az esély, hogy győztök. Ezen múlik. Inkább ezen, mint a véletlenen.

Magyarországon csak titokban terjedt a kultuszuk (hiszen hivatalos körökben hazaárulóknak tartották őket), de külföldön  csaknem úgy tekintettek rájuk, mint a legnépszerűbb pop-együttesekre. A nemzetközi lapok gyakran közölték a fotójukat (még a folyóirat közepén található és a falra vagy az öltözőszekrényben kifüggeszthető „centerfoldokon” is).

– Akár akarjátok, akár nem, sok fiatal bálványává váltok. Ez pedig nagy felelősség. Mindig gondoljatok arra, hogy szeretnétek-e, ha nagyképűnek, önzőnek, lelketlennek tartanának benneteket. A siker nem tart örökké, és amikor visszavonultok, már nem a sikeres sportolót, hanem az embert látják bennetek. Ne okozzatok botrányokat! Igyekezzetek elkerülni a kényes helyzeteket, és mindig beszéljetek szerényen, tisztelettel mások iránt.

Kerekessel egy hosszú interjú is megjelent az egyik képes hetilapban, az után, hogy a luxemburgi válogatott kikerült a világbajnokságra. Némelyik mondatát egészen eltorzították. Úgy állították be, mintha nagyképű lenne, holott nagyon visszafogottan fogalmazott, és alapjában véve egy szerény, tiszta lelkű fiatalember volt. A nagy futballisták csak viszonyítási alapként kerültek szóba.

– Kit tekintesz a példaképednek?

– Leginkább a brazil Pelét.   De sok európai és magyar játékost is megpróbálok utánozni: Puskást, Kocsist, Albertet, Messit. Róluk sok videó-felvételünk van, és sokat tanulunk ezekből.

– A világ legjobb játékosa vagy.

– Nem én vagyok a legjobb. Mi vagyunk a legjobbak. Együtt.

– És mi lehet még ennél is nagyobb siker?

– A világbajnoki arany – mondta Kerekes.

– Magyar vagy luxemburgi?

– Az mindegy. Luxemburgi válogatottként is magyar maradtam.

 Az interjú azzal a címmel jelent meg, hogy PELÉ UTÓDJÁNAK TARTJA MAGÁT, ÉS NEM AKAR LUXEMBURGI LENNI.

Halász ekkor lemondott arról, hogy megszelídítse a sajtót, és helyette a játékosokat próbálta megkímélni.  Beszélt erről az érintettekkel és a szüleikkel is, és megszervezte, hogy a játékosai az otthonuk, az iskola és a focipálya között lehetőleg ne érintkezhessenek a sajtósokkal. Azt is megpróbálta elérni, hogy egy külön kollégiumban helyezzék el őket, teljesen izolálva a külvilágtól (mint ahogy egy időben Észak-Koreában vagy Japánban volt szokás), de ezt csak Luxemburgban sikerült megvalósítania.

A személyes problémák orvoslására pedig maradt az eseti közbeavatkozás. Szerencsére Halásznak még a felsőoktatási tanulmányaiból volt egy pszichológus ismerőse, aki vállalta, hogy a felmerülő konfliktusokat, lelki problémákat kezeli. Térey Ilona csodákat művelt, megtalálta a fiúkkal a megfelelő hangot, olyan volt a számukra, mint egy pótmama vagy pótnővér. Halász így mutatta be: „Na, gyerekek, munkába áll a lelki gyúró.” (A közönséges gyúrói munkát Halász maga látta el.)

Aztán volt, aki a lelki gyúróba szeretett bele. De Térey „doktornő” ezt is megfelelő tapintattal kezelte. Kikérdezte őket, vigasztalta, akit kudarc ért, bátorította, aki elvesztette az önbizalmát, és rendkívül megértő volt a szerelmi ügyeikben. Ilonának is volt néhány sikertelen viszonya, de nem volt még férje, és így gyereket sem vállalt. A kis focista kamaszokat egy kicsit ő is a saját

Munkába állt a lelki gyúró.

gyerekeinek tekintette, mint Halász. Néha úgy viccelődtek, hogy nincsenek ugyan összeházasodva, de van egy rakás közös gyerekük.

És itt meg kell állnunk. Ami a gyerekekről bekerült a sajtóba, az nem éri meg az elismétlést, amit a krónikás privát módon megtudott, az meg hadd maradjon magánügy. Azt azonban elárulhatjuk, hogy Térey Ilona és Halász László munkakapcsolatából     nagyon jó barátság lett.  

Az élet gyakran szolgáltat ilyen fejleményeket. A közös munka közös gondolkodássá, közös felelősséggé és céllá válik, attól pedig már csak egy lépés a szerelem.

– Azt szeretem benned, hogy olyan ügyes és sikeres vagy – mondta Ilona egy este, amikor nagyon későn mentek haza.

Halász visszagondolt a gyerekkorára, amikor épp, hogy ügyetlennek, ügyefogyottnak tartották, és lúzerként csúfolták. „Ha ez nem a legjobb elégtétel minden sérelmemért, akkor mi az?” – mondta magában. De fennhangon csak annyit mondott: „A te segítséged nélkül nem lehettem volna sikeres. A te munkád fontosabb volt, mint az enyém. Rájöttem, hogy a meccsek valójában nem is a fejben dőlnek el, hanem a szívben.”

Ilona mind közelebb került a férfihoz. Elkezdett otthonról mindenféle finomságot behordani neki, elkísérte inget, pulóvert vásárolni (mert „ilyen szakadt holmiban nem járhat egy világhíresség”), és ez imponált Halásznak. Ő is egyre közelebb érezte magához Ilonát. Néha azon kapta magát, hogy a helyzetek elemzése közben emlékezetében egyszer csak feltűnt Ilona arca, és még azt is látta, ahogy rámosolyog.

– Mi a fene ez? Lehet, hogy szerelmes vagyok? – gondolta. – Ennek még nem jött el az ideje. A legfontosabb cél a világbajnokság megnyerése, addig nőügyeim sem lehetnek. Hogy az edző figyelme ne kalandozzon el, az még annál is fontosabb, mint hogy a játékosok a focira koncentráljanak.

    A szívnek azonban nem lehet parancsolni. De ez

már nem tartozik a magyar labdarúgás szorosan vett történetéhez.

A magyarországi világbajnokság

A magyarok vegyes érzésekkel tekintettek a 2042. évi világbajnokság elé. Az ellenzék felrótta a kormánynak a felesleges stadionépítéseket (ja, mert még mindig volt ellenzék, a világbajnokságra hivatkozva pedig sok új, később feltehetően kihasználatlanná váló stadiont építettek), a szurkolótábornak pedig nehezére esett, hogy a "hivatalos" nemzeti tizenegy mellett a luxemburgi válogatottnak is drukkoljon. De hát ilyen az élet, a jót és rosszat a Történelem Ura adagolja, nem válogathatunk.

Az Aréna-játékosok Luxemburgban készültek fel a világbajnokságra, és Halász arra törekedett, hogy az őshonos luxemburgi focisták sikeresen be tudjanak illeszkedni a jövevények csapatába. Naponta tartottak edzéseket, amelyek olyan kemények voltak, hogy az egyik luxemburgi játékos megjegyezte: „Ha tudom, hogy a futball ilyen komoly dolog, nem megyek  focistának.”

A világbajnokság július elején kezdődött. A megnyitó ünnepség méltó volt egy sportot szerető nép nemes hagyományaihoz. Az utcákon nemzeti népviseletbe öltözött turulmadaras majorettek vonultak fel, keresztekkel a kezükben, szólt a moldvai csángó zene, az égen pedig a nemrég felújított Szukhoj típusú orosz vadászbombázók húztak piros-fehér-zöld kondenzcsíkot. Külön blokkot alkottak a bőrdzsekis goj motorosok, végül

a lakosság, az egyes üzemek dolgozói vonultak luftballonokkal, a szeretett elnökük felkasírozott képeit hordozva.

A bárokban a képernyőkön a hajdani angol-magyar mérkőzés képeit vetítették: Puskás cselez,  Hidegkuti lő, Grosics vetődik. Aztán Albert Flóri teszi csípőre a kezét, Farkas lövi az évszázad gólját a braziloknak, Törő táncol, Nyilasi zsonglőrködik, és kezdődött minden elölről. Időközben interjúk hangzottak el olyan idős szurkolókkal, akik még látták Albert Flóriánt.

Aztán megkezdődött a torna.

Sajnos, a magyar nemzeti tizenegy játékában nem volt sok öröm. A nyitó mérkőzésen Gambia ellen 1-1-es döntetlent harcoltak ki (az egyetlen gambiai gólt éppen a felcsúti akadémista Mukulele szerezte), aztán Kínától kaptak ki 4-0-ra, Izraeltől 2-0-ra. (Az utóbbi mérkőzésen még a bíró is segített, hiszen egy tiszta tizenegyest nem adott meg az izraelieknek.)

Azt azonban el kell ismerni, hogy hosszú idő után mégis ez volt az első olyan világbajnokság, amelyre – rendező országként – kijutott a magyar csapat, és amelyről – rendező országként – nem kellett a VB vége előtt hazautazniuk.

A megnyitó ünnepség méltó volt egy sportot szerető nép nemes hagyományaihoz.

Horvátország, Svédország, Mexikó és Nigéria került a luxemburgiak csoportjába. A játékosok csak az utolsó előtti napon érkeztek, mert Halász nem akarta kitenni a csapatot a sajtó zaklatásának.

Még azt sem engedte meg, hogy érkezés után a játékosok személyesen találkozhassanak a saját hozzátartozóikkal. A szállodában ehelyett videókonferenciát rendeztek, amelyen a szülők és barátok kérdezhettek, és a játékosok válaszolhattak. Mindenféle dolog szóba került, sok volt a nevetés, könnyek is hulltak (a meghatottságtól, természetesen), de két óra múlva ezt is be kellett rekeszteni, mert a játékosoknak szükségük volt a pihenésre.

Térey Ilona is ott volt a gyerekekkel, és igyekezett megnyugtatni őket. Mert ez a videóbeszélgetés is felzaklató volt némiképp. A barátnőkkel is lehetett beszélgetni, de mivel ezt mindenki hallhatta, valószínűleg nem mondtak ki mindent, amire gondoltak.

Amikor Halász elbúcsúzott a fiaitól, még bement Ilona szobájába, és az ölébe hajtotta a fejét.

– Te is izgulsz, mi? – kérdezte a pszichológusnő, és megsimogatta a férfi tarkóját. Most úgy érezte, hogy nem csak a játékosoknak, de az edzőnek is a fogadott anyja.

– Persze, hogy izgulok. De nem nagyon. Óriási katasztrófának kellene bekövetkeznie ahhoz, hogy ne jussunk be a döntőbe. Az lesz az igazi próbatétel. Biztos vagyok benne, hogy a fiúknak az is sikerül. Neked nem ez a tapasztalatod?

– De. Csak én inkább megérzést mondanék.

– Ó, a tudós lélekbúvár! – mosolyodott el az edző, és átölelte.

     Miután ezzel megvoltak, lementek a szálloda éttermébe vacsorázni. Sokan felismerték a férfit (a tévéközvetítésekről ismerték az arcát), de nem tudták, hogy a hölgy milyen minőségben ül mellette. Villantak a vakuk.

– Lebuktunk – jegyezte meg Halász.

– Nem baj. Előbb-utóbb úgyis meg kell tudniuk, hogy együtt dolgozunk – mondta Ilona, mert ő egyáltalán nem bánta, hogy együtt látták őket. De amikor néhányan egészen közel jöttek az asztalukhoz, autogramot kérni, akkor Halász elutasította őket. – Ne haragudjanak, uraim, de mi vacsorázni jöttünk ide. Örömmel állok a rendelkezésükre később, de nem most.

Egy rámenős riportert azonban nem lehetett levakarni. – Milyen érzés újra itthon játszani, miközben már nem is magyarok, hanem luxemburgiak? – kérdezte Halásztól.

Ezt helyesbítenie kellett.

– Magyarok vagyunk és  luxemburgiak. Nincs semmi ellentmondás a kettő között.

– Hát ez a hölgy kicsoda itt Ön mellett?

– Ő? A csapatunk lelke. Konkrétan a játékosok lelki tanácsadója. Komoly munkája van benne, hogy idáig eljutottunk.

– Hallhatnánk az ön véleményét is, kisasszony?

Térey Ilona azonban nem válaszolt, csak egy kézmozdulattal jelezte, hogy nincs kedve nyilatkozni. A nézőközönség lassan eloszlott. A pincér hozta a vacsorát, és ők hátat fordítottak a bámészkodóknak.

– Sohasem tudom megszokni, hogy celebként kezelnek téged – mondta Ilona.

– Nyugodj meg, már nem tart sokáig. A világbajnokság után úgy el fognak felejteni, mintha sohasem éltem volna.

– Na, azt kötve hiszem. Az a Zalatnay Sarolta is mikor volt sztár? És még öreg korában is minden lépéséről tudósítottak a bulvárlapok.

– Ő egy szexis női sztár volt. Én pedig csak egy tornatanár – mondta erre Halász. – Mikor hallottál te egy tornatanárról, aki sokáig híres volt?

– Na, ne szerénykedj. Te vagy a világ leghíresebb tornatanára. Két nemzet is bálványoz.

– Váltsunk témát! Hogy ízlik a pacalpörkölt?

– Hogy ízlene? Pacalt aligha vacsoráznak a celebek – mondta Ilona, és mindketten nevettek.

Aztán elkezdődött a világbajnokság. Az első mérkőzést a Gazprom Arénában (korábban Groupama Aréna, még korábban Albert Flórián Stadion) játszották, a svédek ellen. Ez a meccs a rekordok könyvébe is belekerült. Ezen született ugyanis a labdarúgás történetének leggyorsabb gólja.

A luxemburgiak kezdtek. Guriga Kerekesnek gurított, Kerekes rálépett a labdára, és előre rohant, Guriga pedig, látván, hogy a svéd kapus épp a lelátóra néz, egyből rászúrta. A közönség lélegzetvisszafojtva figyelte, ahogy az erősen meglőtt labda, mintha zsinóron húzták volna, sebesen közeledett a kapu felé. A svéd kapus a nagy csendből rosszat sejtett, de mire felpillantott, a labda már benn is volt a hálóban. Ezzel a nyolcadik másodpercben született, nem mindennapi góllal mutatkozott be a luxemburgi válogatott Budapesten (1-0). A tévések hosszan mutatták a svéd kapus megdöbbent arcát, aki sokáig nem tudta felfogni, hogy mi is történt valójában. A svédek szövetségi kapitánya nagyon elkomorodott, és idegesen simogatta a kopasz fejét. Ilyen gólra

A labdarúgás történetének leggyorsabb gólja.

senki sem számított.

Egy perc múlva szöglethez jutott a luxemburgi csapat. Varsányi jött előre, hogy elvégezze. A tizenhatoson belül ott tolongott Kerekes, Zombori és Bourbaki is, nyújtogatták a kezüket, és a kapus figyelmét magukra vonták, de Varsányi a labdát bal külsővel úgy megcsavarta, hogy az a bal felső sarokban kötött ki. Ahogy kell. 2-0.

Hogy a svédek ellen két perc alatt két góllal vezessen valaki, arra még nem volt példa. A nézők hitetlenkedve néztek egymásra, a svéd labdarúgókon pedig már-már a letargia jeleit lehetett észlelni. De nem adták fel. Az első félidőben végig ők támadtak, a játékukban azonban nem volt elegendő erő.

A második félidő elején Kerekes összejátszott Zomborival, majd a visszakapott labdát finoman átemelte a kifutó kapuson. Nagyon elegáns megoldás volt (3-0).

A biztos vezetés tudatában a luxemburgi együttes elérkezettnek látta az időt, hogy belekezdjen az örömfociba. Egymást követték a lélegzetelállító, 40-50 méteres átadások, látványos labdalevételek, a sarkalások és ollózások. Azt lehetett hinni, hogy maguk a svédek is jobban szerettek volna nézők lenni, mint elszenvedői egy technikai KO-nak. De nem gondolta mindenki így. Svenssonnak sikerült elvenni a labdát Varsányitól, és a váratlan lövés Szentiványi keze mellett bizony bement 3-1. Ez a mérkőzés 73. percében történt. A luxemburgiak még szereztek egy gólt (Juhász, 4-1), majd zavartalanul folytatódhatott a focigála.

A horvátok elleni kisvárdai mérkőzés nehezebbnek ígérkezett. Halász fő kérése a sérülések elkerülése volt. Ennek megfelelően Luxemburg tíz emberrel védekezett, és a csapatban több tartalék is helyet kapott.

A 37. percben a horvát kapus által kiütött labda Kollár elé került, aki bal belsővel bepofozta a labdát a jobb alsó sarokba (1-0). Nemsokára Suhajda többszöri sikertelen kísérlet után a tizenhatoson belül már nem hibázott (2-0). A 61. percben Varsányit a horvát kaputól 18 méterre keményen felvágták, a csatár a földön maradt. A bíró felmutatta a piros lapot, és a vétkes játékosnak el kellett hagynia a pályát. A szabadrúgást maga Varsányi végezte el, helyből jobb lábbal a jobb felső sarokba lőtt (3-0), majd lesántikált a pályáról. Halász nem küldött be cserejátékost, így mind a két csapat tíz emberrel folytatta. A 76. percben újabb szabadrúgáshoz jutott a luxemburgi együttes, ezúttal Kollárt vágták fel. Megismétlődött az előző jelenet. Kollár mintaszerű gólt lőtt, majd ő is lesántikált (4-0). Ezzel a luxemburgiak emberhátrányba kerültek, de így is méltó ellenfelei voltak a horvátoknak, és nagyobb baj nélkül kitartottak.

A mérkőzés után az újságírók megkérdezték Halászt, hogy két játékos elvesztése után miért nem cserélt. A válasz bejárta a futballvilágot: „Tudják, ezen a mérkőzésen a reménytelen helyzetben való helytállást gyakoroltuk.”

Nigéria következett. Ezt a meccset a világbajnokság tiszteletére épített, minden luxussal felszerelt Jászalsószentgyörgyi Aréna központi pályáján játszották.

Az afrikaiak lelkesen kezdtek, mezőnyfölénybe is kerültek, de a vezető gólt Rottenbiller szerezte meg, aki a labdát átemelte egy védőn, és azt sem várta meg, hogy az földet érjen, csüddel nagy erővel a jobb felső sarokba bombázott (1-0).  A nigériai csapat ez után is uralta a mezőnyjátékot, de a 26. percben már Suhajda vágta a Rottenbillertől kapott labdát a bal felső sarokba (2-0). A 34. percben Suhajda ismételt (3-0). A második félidőnek már az elején elkezdődött a focibemutató. A luxemburgiaktól látványos cseleket, mókás megoldásokat láthatott a közönség. A 73. percben Suhajda lőtt droppolva a jobb alsó sarokba (4-0).

Ezután következett Székesfehérváron a Mexikó elleni meccs. Miután egyik csapat számára sem volt már tétje (Luxemburg egy esetleges vereség után is tovább jutna, Mexikón pedig egy győzelem sem segítene), Halász minden luxemburgi születésű játékosát a pályára küldte.

– Ez egy olyan mérkőzés lesz, amelyen mindegyikőtök felhívhatja magára a figyelmet. Mutassátok meg, hogy a luxemburgi válogatott nem egy magyar migráns-csapat, hanem ti magatok is nagyon jók vagytok – mondta nekik.

Az erősen tartalékos együttes is jól helytállt. A 37. percben Pintér, félidő után ismét ő szerzett gólt (2-0), majd a 82. percben szögletből Suhajda (3-0).

Luxemburg pontveszteség nélkül lett csoportelső, Svédország előtt, aki 2-1-re legyőzte Nigériát.  De nem lélegezhettek fel. Következő ellenfelük Anglia lett. Erre a mérkőzésre a vadonatúj kiskunlacházi fedett stadionban került sor.    

A 18. percben szöglethez jutottak a luxemburgiak. Varsányi hátra adta Zomborinak, aki még a levegőben belsővel átemelte Kerekesnek, Kerekes pedig úgy lőtt a jobb alsó sarokba, hogy előre dőlt, mintha fejelni akarna, és jobbal sarkalta be a labdát, az angol kapus számára szinte láthatatlanul 1-0. Gyönyörű gól volt, nagy tapsot kapott érte. A félidő vége előtt 8 perccel Dékány szerelt, aztán Juhász - Csiszár - Kerekes volt a labda útja. Kerekes nagy svunggal balra indult, de a labdát ott hagyta Zomborinak, aki még neki is futott, és 25 méterről a megzavarodott védők között, nagy lelki nyugalommal lőtt gólt (2-0). Olyan volt ez, mint egy spontán szabadrúgás, sorfal nélkül. A második félidő heves luxemburgi támadásokkal és gólokkal kezdődött. Már a 48. percben Kerekes cselezte át magát a védőkön, Zomborihoz passzolt, aki rálőtte. Az egyik angol védőről a kapufára pattant a labda, onnan vissza, de az angolok felszabadítottak. Az 50. percben Juhász lőtt a bal alsó sarokba (3-0). Ezután elkezdődhetett a luxemburgiak örömfocija. De ez sem volt öncélú. Már az 56. percben megint gólnak örülhettek a hazai szurkolók. Csiszár beadását Kerekes hátra vetődve, ollózva juttatta a hálóba (4-0). Halász a biztos vezetés tudatában lecserélte a kulcsjátékosokat. Az új felállás védekező jellegű lett. A mérkőzés hátralévő részében enervált angol támadásokat láthattunk, és alkalmanként a luxemburgi cserejátékosok is megmutathatták, hogy mit tudnak. A 84. percben egy rosszul sikerült angol hazaadást csípett el Pintér. A kapust is kicselezte, de az üres kapuból nagy meglepetésre visszagurította a labdát Rottenbillernek, aki egy nagyon magas labdát ejtett át a kapuson. A kapus megpróbált hátrafelé vetődni, és kevésen múlt, hogy ö maga nem sodorta be a labdát a saját kapujába. Akkor azonban a semmiből ott termett egy hátvéd, és kivágta a labdát. Maradt a 4-0.

A mérkőzés után tartott sajtóértekezleten megkérdezték Pintért, hogy miért nem rúgta be a labdát az üres kapuba. Azt felelte: így érdekesebbnek tűnt.

– És nem bánta meg? Hiszen a végén nem sikerült gólt szerezni.

– Nem sikerülhet minden – mondta a jobbszélső.

– Nem volt ez az ellenfél lebecsülése?

– Erről őket kell megkérdezni. Tudomásom szerint nem tiltakoztak.

     A legjobb nyolc között Argentína következett. Ezt a mérkőzést Vácrátóton játszották. Az argentin csapat nagyon kemény ellenfél volt, a bírónak durvaságért, illetve taktikai faultokért hat sárga lapot is ki kellett osztania. A luxemburgiak feltűnően visszafogottan játszottak, és 2-0-ra győztek. Az egyik gól szabadrúgásból esett (ezt Zombori csavarta be, a szokásos módon), a másik pedig tizenegyesből (ezt Bourbaki értékesítette). Ketten (Kerekes és Varsányi) könnyebben megsérültek. A játék unalmas volt, úgyhogy erről nem is érdemes többet mondani.

– Nem érezte úgy, hogy harcképtelenné tehetik több játékosát is, és így Luxemburg nem tudja elérni a kitűzött célját? – kérdezte egy angol lap tudósítója a meccs után.

– Megtanítottam rá a játékosaimat, hogy minden helyzetben képesek legyenek megvédeni magukat – válaszolt Halász.

– De hát most is megsérült két luxemburgi játékos.

– Sérülések bármikor történhetnek. De a mi csapatunkban ott van a lehetőség, hogy akár öt-hat tartalékossal is tudjon győzni.

Az elődöntőt ezen az ágon Németországgal vívták, a kispesti Bozsik stadionban. A luxemburgiaknak ez csak egy nehéz meccs volt, de a magyarok emlékezetében az 1954-es svájci világbajnokság döntőjében elszenvedett 3:2-es vereség még mindig élénken élt. Minden olyan mérkőzés tétmérkőzésnek számított, amelyet a német válogatott ellen vívtak. Ha a londoni 6:3 felért a nándorfehérvári diadallal, akkor a berni vereség maga volt a mohácsi vész.

A mérkőzés előtti estén Halász részleteket olvasott fel az akkori tudósításokból és visszaemlékezésekből. Kiemelte a mérkőzés előtti pihenés fontosságát.

– Azon a világbajnokságon Puskásék klasszissal voltak jobbak. De elfáradtak, és az előző éjszakát nem töltötték megfelelően. Testileg és idegileg is ki voltak merülve. Ennek ellenére viszonylag gyorsan sikerült két gólt lőniük. De akkor elfogyott a szufla, a németek feljöttek, kiegyenlítettek, és a győztes gólt is megszerezték. 0:2 után 3:2. A magyar szurkolók pedig nem az ezüstérmes válogatottat ünnepelték, hanem bosszút akartak állni azért, mert a kedvenceik nem lettek elsők. Hogy a játékosok, akiket addig az ország a tenyerén hordott, nem szerezték meg nekik az aranyérmet, a világbajnoki serleget, a Rimet kupát.

– Nem tudom, miért kellene megijednünk a németektől – akadékoskodott Pintér. – Eddig minden ellenfelünket legyőztük. Németország is csak egy lesz a legyőzött csapatok között.

– Megmondom. 1954 óta minden ellenük vívott mérkőzés annak az akkori csúfos vereségnek a visszavágója. Nem tehetünk mást, mint hogy mérkőzésről mérkőzésre bizonyítsuk: már mi vagyunk a jobbak. Ezt elvárja tőlünk a magyar közvélemény.

– De a luxemburgi nem várja el – vitatkozott Pintér. – Ők nagyon is elégedettek a mi játékunkkal és a győzelmeinkkel.

Ekkor megjelent néhány luxemburgi játékos, és az eszmecsere átváltott angolra.

– We are fine – mondta Goldstein.

– Yes, we are fine – mondta Pintér. A többiek csak mosolyogtak.

– Everything is okay – zárta le a vitát Harsányi.

A mérkőzésre alaposan felkészültek.  A luxemburgiak tovább akartak menetelni, a németek viszont azon igyekeztek, hogy ezt a diadalmenetet megállítsák. És a korábbi német világbajnoki aranyak önbizalmat adtak nekik. A mostani világbajnokságnak szinte minden csapatát legyőzték már, jogos volt tehát az önbizalom. A válogatott teljesen megújult, felfrissült. Eddigi útjuk egyenesen vezetett a döntő felé. De most ez a fura luxemburgi válogatott az útjukat állta. Az 1954-es két mérkőzésre (a csoportban és a döntőben) már nem emlékeztek. Számukra nem a múlt volt a fontos, hanem a jelen. Bíztak benne, hogy a jó munka megszerzi nekik a jutalmat, ami ebben az esetben a világbajnoki serleget jelentette.

A 24. percben Suhajda a német kapu előtt okozott nagy kavarodást, és hárman is próbálták szerelni. Hátra adta a labdát az üresen álló Juhásznak, aki egyből rálőtte. A labda épp hogy befért a jobb felső sarokba (1-0). Kilenc perc múlva Zombori 30 méterről lőtt egy irtózatos nagy gólt (2-0). A németek a 40. percben Gülen lesgóljával szépítettek (2-1). A második félidő elején a Nationalelf ragadta magához a kezdeményezést, és akkor úgy látszott, hogy rövidesen kiegyenlítenek. De az egymás után vezetett támadásaikból nem született gól. Ez elsősorban Szentiványi érdeme volt, aki káprázatosan védett, több közeli lövést is megfogott. Sajnos egy szögletnél megsérült, helyette Gundel jött be. Gundel is megsérült azonban, amikor egy német támadás végén Akhbar lábáról szedte le a labdát, és a tunéziai születésű német csatár már nem tudta visszahúzni a lábát. Ekkor Kerekes jött be, Rottenbiller pedig beállt a kapuba. Kerekes beállítása megváltoztatta az erőviszonyokat. Ő is nagyon óvatosan játszott, nem bocsátkozott közelharcba, viszont a labdáinak szeme volt. A 70. percben gólpasszt adott Gurigának, aki a kaputól 20 méterre jobb spiccel lőtt a hálóba (3-1). A 80. percben Zombori átadásából Kerekes fejelt gólt (4-1).  A mérkőzés utolsó tíz percében a luxemburgi válogatott már csak védekezett. Sulejman azonban a mérkőzés utolsó percében áttört a luxemburgi védelmen, és a lövését a gyakorlatlan Rottenbiller nem tudta kivédeni (4-2).

A sajtóértekezleten Halászt Gülen lesgóljáról kérdezték.

– Csak az kap lesgólt, aki túlságosan bízik a bíróban. A lessel nem szabad viccelni. Én mindig azt mondom a játékosaimnak, hogy ne engedjenek senkit lesre futni. Ez most nem sikerült. A mi hibánk.

– Nem tartja durvának a német labdarúgókat? – kérdezte egy másik riporter. – Még a tartalékkapus is megsérült.

– Egyik sérülést sem szándékosan idézték elő. És a mi csapatunkban a csatárnak is tudnia kell védeni. Rottenbiller igazán megállta a helyét.

A győzelem után, már maguk között, Halász visszatért az 1954-es traumára.

– Gyerekek, jól játszottatok. Bár ez a csapat nem volt színmagyar, valamit most is sikerült törlesztenünk.

– Kit érdekel már ez, mester? – mondta Kerekes. – Már azok a gyerekek is rég megöregedtek, akik arról a régesrégi meccsről a nagypapájuktól hallhattak. Már más világ van, és ebben az új helyzetben mi vagyunk a jobbak. Ennyivel vagyunk jobbak.

– Lehet, hogy igazad van – mondta Halász. – Én is csak olvastam arról a mérkőzésről. De hidd el, hogy a magyar nem felejt. És minél nagyobb a szégyene, annál kevésbé felejt. Muhi puszta, Mohács, Világos... Ez egy ilyen nép.

A luxemburgi játékosok nem nyilvánítottak véleményt. Számukra nem létezett sem Nándorfehérvár, sem Mohács, nagyon meg voltak elégedve a csapat sikereivel. Amelyekből ők is kivették a részüket. Ezt különben Halász is folyton hangsúlyozta.

A másik elődöntőt az egy éve felújított MTK-stadionban játszották. Brazília keserves küzdelemben győzte le Olaszországot. Így hát kialakult a döntő, a brazilok vívják a luxemburgiakkal. Az ezüstérem sorsa pedig a német-olasz mérkőzésen dől el.

A magyar sajtó minden kényszerű visszafogottság ellenére részletesen tárgyalta az eseményeket, és most már, hogy a hivatalos magyar válogatott kiesett, mindenki a luxemburgi magyaroknak drukkolt.

– Megmutatjuk a világnak, mit tudnak a magyarok – idézték az államelnök szavait, és ez ellen senki sem szólhatott. Senki sem vetette fel, hogy a döntőbe jutott csapat nem is magyar, hanem luxemburgi, amelyben a magyarok csak migránsok.

Ez a nyilatkozat egy kicsit a kommentátorokat is megzavarta. Nem tudták, hogy a luxemburgi csapat magyar tagjait most, hogy már a világbajnoki győzelem előszobájába jutottak, miként kell kezelni. Nemzetárulók-e ők, vagy a magyarság legújabb hősei? Ezért a tudósításaikban megpróbáltak semlegesek maradni. Illetve volt egy Bauer nevű újságíró, aki megtalálta a megfelelő formulát, a luxemburgi csapat „magyar szívű játékosait” emlegetve.

Az évszázad mérkőzése

A döntőket a világbajnokság tiszteletére épített Hét Vezér Nemzeti Sportcenterben tartották. Ez volt a világ legnagyobb stadionja. Nemcsak azért, mert 280 ezer néző fért el a 40 emelet magasságú lelátókon (és mindegyik ülést felszereltek egy monitorral), hanem mert a melléképületeiben helyezték el a Nemzeti Sportkórházat és a Csodaszarvas Sportegyetemet is. Nem kevesebb, mint négy fedett edzőpálya övezte (így jött ki a hét vezér; az utóbbinak még nincs gazdája, a hírek szerint ott nemzeti kaszinó nyílik).

– Amelyik ország ilyet tud építeni, az joggal lehet büszke, és elvárhatja, hogy a többi nemzet is kövesse – nyilatkozta a futballügyi miniszterhelyettes.

Először a bronzéremért vívott kisdöntőről. Az olaszok eléggé erőszakosan játszottak, de a németek állták a sarat. És ahogy a csoportmérkőzéseken is a szívósságuknak köszönhették a továbbjutást, ezúttal is az ő kitartásuk és harcosságuk érvényesült. Piccoli ugyan a 24. percben az olaszoknak szerezte meg a vezetést, de Stadthaller a 41. percben kiegyenlített. A második félidőben pedig Sulejman lőtte be a győztes gólt.

     Másnap aztán következett a régen várt világbajnoki döntő.  A sajtó izgatottan mérlegelte az esélyeket: vajon a világbajnoki újoncokat sikerül-e megállítani. Az olaszok ellen még nem játszhatott a sárga lapos Zizi és Carioca, a csapat két legjobbja, de most már ők is csatlakozhattak.

– Mi a tippje? Győznek? – kérdezte egy latin-amerikai riporter a brazil szövetségi kapitánytól.

– Győzni akarunk.

– És ha kikapnak?

– Elégszer győztünk és elégszer kikaptunk már ahhoz, hogy ez ne legyen a számunkra gond. Ez a brazil csapat nagyon jó. És ha ennek ellenére sikerül bennünket megverni, akkor sem kell szégyenkeznünk. És annak a meccsnek elképesztően jónak kell lennie.

     A mérkőzésnek magyar szempontból volt egy pikantériája, ami már eleve egyedivé tette a döntőt. Az első félidőben ugyanis tizenkét magyar volt a pályán. Ezen a VB-n jutott szerephez a brazil csapatban Alberto Mandoki, az egykori magyar kulturális attasénak egy angolai anyától született, cappuccino színű gyermeke. (Volt olyan budapesti lap, amelyik emiatt egyenesen magyar-magyar döntőként hivatkozott a brazil-luxemburgi mérkőzésre.)

A tizenkettedik magyar a pályán.

A brazil csapat összeállítása: Costa - Calheiros, Mandoki, Castilho, Silva - Nestor, Carioca, Santana, Gomes - Carvalho, Zizi. A luxemburgi kezdő tizenegyben kizárólag magyarok szerepeltek. Halász lehetővé akarta tenni, hogy érezzék a világbajnoki sikert. De valószínűleg ez volt azon a napon az elméletileg lehetséges legjobb csapat is: Szentiványi - Rottenbiller, Lakatos, Csutorás, Dékány - Pintér, Juhász, Varsányi - Kerekes, Guriga, Zombori.

Elkezdődött a mérkőzés. A luxemburgiak kezdtek. Guriga megint azzal próbálkozott, hogy már a kezdőrúgásából gól legyen, de Costa észnél volt, a veszedelmesen közeledő labdát kivédte.  Az ellentámadás a jobb oldalon bontakozott ki. Nestor labdájával Carvalho próbált elfutni, de az átadását a hátra húzódó Juhász elpöckölte Santana elől. A cappuccino színű szerezte meg a labdát, Gomesnek továbbított, aki a bal szélen Zizit hozta játékba. Zizi elfutott, de beadását Carioca két remek csel után 20 méterről hajszállal fölé lőtte. Felmordult a közönség. Ez volt az első komoly támadás, és egyben ízelítőt adott a brazilok képességeiből. De a luxemburgiak képességéről is hamarosan meggyőződhettek a nézők. Az 5. percben egy megkaparintott labdával Pintér a félpályáról saját magát szöktette. Nagyon merész elképzelés volt, a brazilok nem is vették komolyan. De Pintér begyújtotta a rakétáit, nagy sprintet vágott ki, és sikerült utolérnie a labdát. Castilho és Silva túl későn kapcsoltak, a kapus pedig nem tudta rászánni magát, hogy kifusson, az ötösön toporgott. Pintér lába lövésre lendült, és mielőtt a brazil védők szerelhették vagy felvághatták volna, 20 méterről ágyúlövésnek is beillő bombát zúdított a jobb felső sarokba. Egy gól az első luxemburgi támadásból (1-0). A brazilok alig tértek magukhoz, amikor, a 8. percben, Varsányi balról Zomborinak adta be a labdát, Zombori pedig a tőle megszokott kapáslövéssel a bal felsőbe lőtt (2-0).  A brazilok a két gyors góltól nem omlottak össze, rendezték soraikat. Mandoki és Silva sikeresen újjászervezték a védelmet, Carvalho és Zizi is hátrahúzódott. Egy ideig mindkét csapat a biztonságra törekedett, megpróbálták minél tovább birtokolni a labdát. A játék képe nyugodt és kiegyensúlyozott volt, de a brazilokon látszott, hogy az eredmény megváltoztatására törekednek. A 38. percben Zizi balról középre ívelte a labdát, Nestor Cariocának fejelte le, az ördöngös csatár pedig Lakatost és Csutorást is becsapva egészen az ötös sarkáig jutott, és lövése a jobb kapufáról a hálóba pattant (2-1). A közönség felbolydult. Ebből a mérkőzésből még bármi lehet! Talán most végre elpáholják a magyar csodacsatárokkal büszkélkedő luxemburgi válogatottat. A 42. percben Santana fél méterrel tévesztette el a jobb kapufát. A 45. percben pedig Zizi csapta be Rottenbillert, de elveszítette az egyensúlyát, és Lakatos felszabadított. Maradt a 2-1-es luxemburgi vezetés.

Halász a szünetben dicsérte és lelkesítette a játékosait.

– A sok éves közös munkánk gyümölcse most érik be – mondta. – Ezen a meccsen megmutathatjuk a világnak, mit tudunk valójában. Úgy játsszatok a második félidőben is, mint eddig. A brazilok méltó ellenfelek. Ha őket legyőzzük, akkor valóban bennünket tekintenek majd a világ legjobb válogatottjának. És bármi történik, mindig gondoljatok arra, hogy évekkel ezelőtt megfogadtuk: világbajnokok leszünk. Vagy mégis inkább a Himalájára szeretnétek felmenni?

– Ha ezt a meccset megnyerjük, akkor tőlem akár a Himalájára is felmehetünk – mondta erre Kerekes. Mindenki nevetett.

Halász megölelte mindegyiket, és visszaküldte a pályára a csapatot.

A második félidő erőteljes brazil támadásokkal kezdődött. Ebben Mandokinak is nagy szerepe volt. Jobbnál jobb labdákkal indította Carvalhót, Zizit, Cariocát vagy Gomest, és ezekből számos veszélyes helyzet lett. Az 56. percben pedig gól. A Mandoki - Santana - Nestor összjáték után Carioca megint az ötösig cselezte magát, aztán hátra gurított Gomeshez, akinek erős lövését a jó irányba vetődő Szentiványi nem tudta védeni (2-2). A brazilok kiegyenlítettek!

Levegőben lógott a meglepetés. Már ha meglepetésnek lenne minősíthető az, hogy Brazília, amely immár egy évszázada a világ egyik legjobbja, legyőzi a világbajnokságon első ízben szereplő, és jórészt ifi korú játékosokból álló Luxemburgot.

 A VIP-páholyban izgatottan köpködte a szotyolát az államelnök, míg a mellette ülő brazil főméltóság egyre lelkesebbnek tűnt. A biztonságiak is izgultak, hiszen nem kaptak utasítást arra, hogy mi a teendő, ha kikap a csapat, és az elnök kedve elromlik. A központ is csak azt tudta mondani, hogy tartsanak ki, legyenek tapintatosak, és ha balhé lesz, azt próbálják meg ők elvinni. Az esetleges brazil győzelemből semmiképp sem lehet magyar botrány. Abban az esetben életbe lép a második, a „hazaárulós” változat. De reméljük a legjobbakat.

A brazilok önfeledt öröme nem tartott sokáig. Halász valamit mutogatott a pálya szélén, a luxemburgi játékosok pedig elkezdtek komolyan focizni.

Már a 61. percben kialakult egy luxemburgi helyzet, Varsányi beadását azonban Guriga nem lőtte meg elég erővel, és Costa ujjheggyel ki tudta tolni a jobb felső sarokból. A szögletet Varsányi bal külsővel kegyetlenül megcsavarta, de a brazil kapus azt is kiütötte. Calheiros felszabadított, Juhász azonban ugyanolyan mozdulattal, ugyanolyan szögben lőtte vissza, és a kapus erre már nem volt felkészülve. A labda a jobb felső sarokba szállt, de annyira pontos volt, hogy a két kapufa közé beszorulva nem esett be azonnal a hálóba. Mindenki csak bámult, ilyet eddig nem láttak. Mire Costa feleszmélt, hogy még nincs minden veszve, és odaugrott, addigra engedett az anyag, és a labda éppen bepottyant. A luxemburgiak fellélegeztek, a lelátón pedig még hosszú ideig élénken tárgyalták az eseményt. Juhász góljával a luxemburgiak újra megszerezték a vezetést (3-2).

 A középkezdés után a brazilok hamar elvesztették a labdát. Juhász szerelte Santanát, a jobb oldalon Pintért ugratta ki, akinek erős lövését Costa szögletre ütötte. Pintér gyorsan elvégezte a szögletrúgást. A labda Kerekes mögé szállt. Kerekes azonban nem jött zavarba, előre hajolt, és a labdát jobb sarokkal a meglepett Costa fölött középen a léc alá ejtette. (4-2). A brazilok természetesen nem adták fel, de a luxemburgi védelem szilárdan helyt állt. A 72. percben Zizi nehéz szögből az oldalhálót találta el. A 75. percben Carvalho szökött el a jobb oldalon. Már Dékányt is kicselezte, de Juhász úgy pöckölte ki előle a labdát, hogy utána a lábát is vissza tudta rántani. Carvalho nagyot esett, és a vállát is fájlalta, de a bíró nem látott szabálytalanságot. Juhász odament, és barátságosan meglapogatta a brazil játékos vállát. Folytatódtak a luxemburgi rohamok. A 78. percben Kerekes kapott egy remek labdát, a brazil tizenhatos felé tört előre. Bár Carvalho buktatta, Kerekes csak egyet bukfencezett, és rohant tovább. A bíró, a bolgár Dimov, az előnyszabály miatt nem fújta le a szabálytalanságot. De, amikor Silva 10 méterre a kaputól lerántotta Kerekest, tizenegyest ítélt. Kerekes állt oda, hogy elvégezze a büntetőt. Alaposan megnézte magának a kaput, majd jobb lábbal a jobb kapufára lőtte a labdát. A labda visszapattant hozzá, a többiek előre mozdultak, Kerekes pedig senkitől sem zavartatva újra rálőtte, most 8 méterről. Ezúttal ballal, és a bal kapufát találta el, de úgy, hogy a labda megint hozzá jött vissza. Kerekes akkorra már az ötösnél járt. Harmadszorra jobb belsővel egyenesen a kapu közepébe juttatta a labdát, miközben a brazil kapus még mindig a földön feküdt, és csak a tekintetével tudta követni az eseményeket. (Ezzel már 5-2 lett az eredmény.)

Halász így mormogott a pálya szélén: „Ez a csapat már nem az én csapatom. Ezeket már nem kell oktatni. Mindent tudnak, amit a szakmáról tudni lehet. Rám már nincs szükség.”

A gól után aztán alkalmasnak találta az időt, hogy behozza a luxemburgi születésű játékosait. Dékányt Bourbaki váltotta fel, Lakatost Juncker, Csutorást pedig Goldstein. A cserékkel egy picit meggyengült a védelem, de ennek már nem volt nagy jelentősége. A luxemburgi tévé riportere mindenesetre nagyon örült. Végre büszkén mondhatta ki a honfitársainak a nevét. A csatársor

Ilyenről nem rendelkezik a szabálykönyv.

maradt. Az utolsó tíz percben Luxemburg azt a könnyed játékot, az örömfocit adta elő, amely miatt annyira kedvelték világszerte. A brazilok ezt nem tudták, és talán nem is akarták megzavarni.

De még korántsem volt vége. A mérkőzés eddig is remek volt, talán az egész torna legjobb meccse, de a koronát az itt következő esemény tette fel rá. Ez volt az a mozzanat, amit szerte a világon a legtöbbször megismételtek, minden összefoglalóba belekerült, és valóban futballtörténeti esemény lett.

A 93. percben, a bejelentett hosszabbítás legvégén Juhász Zomborit indította, aki nem sokat teketóriázott, hanem rálőtte. A labda a bal felső sarokba tartott, Costának nagyot kellett nyújtóznia, hogy beleérjen. A szögletet elvégzésére Rottenbiller állt oda. Közben a luxemburgi játékosok helyezkedtek, Juhász is előre jött. Rottenbiller jól alányúlt, a labda túlságosan magasan indult el a kapu előtere felé. Costa rámozdult, de úgy számított, hogy senki sem fogja elérni, ezért az ötösnél ugrásra készen álló Zomborira koncentrált. És ekkor olyasmi történt, amire még nem volt példa a labdarúgás történetében. Senki sem vette észre, hogy a szöglet elvégzésének pillanatában Kerekes bakot állt, Juhász felugrott rá, sőt, még a vállára is hágott, és mindenki fölött toronymagasan kiemelkedve, a léc alá fejelt. A kapus visszafordította tekintetét, és dermedten nézte.

A közönség is elnémult. Majd egyszerre robbant ki belőlük a nevetés, amely másodpercek alatt röhögéssé vált, és végighullámzott a lelátón. Dimov bíró is nevetett. De a fejét is vakargatta, mert ilyen esetről nem rendelkezik a szabálykönyv. Végül egymás után ötször a sípjába fújt. Az első kettővel adta meg a gólt, a másik három pedig azt jelentette, hogy vége a mérkőzésnek.  Luxemburg 6-2-re győzött, és ezzel történelmet írt. Nemcsak először került ki a világbajnokságra, hanem meg is nyerte azt.

A közönség felállva tapsolt, serényen működtek a videófelvevők. A brazilok fáradtan, de kellemetlen érzések nélkül gratuláltak a győzteseknek, azok pedig összeborultak, és sugárzott az arcuk. Halász tanár úr hajdanán megígérte nekik, hogy ha mindent jól csinálnak, akkor világbajnokok lesznek, és ez most megtörtént. Valósággá vált az álom.

     Nemsokára megtartották az ünnepélyes eredményhirdetést, elhangzott a luxemburgi himnusz. A játékosok szeméből könnycseppek gördültek. A közönség ezután elénekelte a magyar himnuszt is. És joggal. Mert bár a hivatalos hazai sportvezetés vonakodott a „hazaáruló” focisták mellé állni, a győzelmet a nézők mégis a nemzet sikerének könyvelték el.

A világbajnoki serleget Juncker vette át az államelnöktől, aki hangsúlyozta, hogy a magyar nép régóta megérett a világbajnoki címre, ez a nemzeti együttműködés rendszerének és a nemzeti sportpolitikának egyértelmű diadala.

– Mit mondott? – kérdezte a luxemburgi képviselőház elnöke a kísérőjétől. De a tolmács nem fordított le mindent.

A világbajnokság gólkirálya Zombori lett (Guriga a második), a legjobb játékos pedig Kerekes.

A sajtóértekezleten Halász dicsérte a játékosait, egyenként megköszönte nekik a közös munkát, és a luxemburgiaknak is a sikeres beilleszkedésüket és a kitartásukat.

Amikor megkérdezték, hogy egyetért-e az államelnök interpretációjával, azt felelte, hogy ez a  

győzelem mindenekelőtt a luxemburgi emberek sikere, akik befogadták a hazájukban mellőzött sportolókat. Külön megköszönte Filibuster nagyherceg közbenjárását, amit ezzel az aranyéremmel kellően honoráltak. A nagyherceg nem nyilatkozott, de a szája fülig ért, és izgatottan szorongatta Halász kezét.

A szövetségi kapitánytól megkérdezték, magyarnak tartja-e magát.

– Kettős állampolgár vagyok, félig magyar, félig luxemburgi, mint a csapatom legtöbb tagja. Magyarként készültünk a világbajnokságra, és luxemburgi állampolgárként győztünk. Így értük el azt a sikert, amire a saját hazánkban nem lett volna esélyünk – válaszolt.

A Nemzeti Együttsportolás  munkatársa megkérdezte, hogy a világbajnokság után részt kíván-e venni a hazai labdarúgás vezetésében, és ha felkérik, elvállalná-e a szövetségi kapitányi megbízatást.

– Erről nem tudok nyilatkozni. Ilyen felkérést nem kaptam. Ha felkérnek, elgondolkozom rajta. De az a helyzet, hogy ha sikert akarunk elérni, akkor mindent elölről kell kezdeni. Erre pedig a magyar kluboknál nem sok készséget látok.

– Az Aréna remek kupasikerei, valamint a mostani világbajnoki győzelem következtében önt tekintik a világ legjobb edzőjének. Ha itthon nem kap felkérést, elfogadná-e valamelyik rangos európai klub edzőségét? – akarta tudni egy olasz tudósító.

– Én igazából nem is vagyok edző – válaszolta Halász. – Egyszerű tornatanár vagyok, és azokkal a fiatalokkal érek el jó eredményeket, akik még nem tudnak focizni. Akik már tudnak, vagy azt hiszik, hogy tudnak, azokkal nehéz lenne együtt dolgozni. Azok a futballisták már el vannak rontva. Ők úgy profik, hogy megélnek a fociból. A tanítványaim úgy profik, hogy mindent tudnak a fociról. A számukra a labdarúgás nem pénzkereset volt, hanem az életük. A küldetésük.

– De azért mindenki jó sokat keresett – vágott közbe egy magyar riporter.

– Igen. Az Aréna pénzügyei jól állnak. Most már talán saját stadiont is építhetnénk. De minek? A klub megszűnik. A bevételt el fogjuk osztani. Igazságosan. Mindenki megkapja a magáét, és azt csinál vele, amit akar.

– Önnek mekkora a részesedése?

– Annyi, mint minden egyes játékosnak. Ők nem győzhettek volna nélkülem, de én sem lehettem volna sikeres nélkülük.

– A játékosok haza kerülnek? Vagy a nagy európai klubok érdeklődnek irántuk?

– Sokan érdeklődnek.

– Kit mennyiért ad el? – kérdezte egy brit tudósító.

     Halász elmosolyodott.

– Én senkit nem adok el. Az Aréna megszűnik, nem lesz, aki kereskedjen a játékosokkal. Amit az egyesületnek ígérnének, azt a pénzt közvetlenül a játékosok kapják, ők szerződnek, a saját nevükben. Én ebben már nem veszek részt.

Mások is érdeklődtek a tervekről. Halász elmondta, hogy még az őszi szezon előtt világ körüli utat szeretnének tenni, és az a bevétel is felosztásra kerül.

Megkérdezték a játékosokat is. Bourbaki elmondta, mennyire jó volt egy elhivatott edző keze alatt dolgozni, és ilyen világklasszisokkal egy csapatban focizni.

Juncker azt mondta, hogy meglepte, amikor Halász őt kérte meg a serleg átvételére, és luxemburgiként milyen büszkeség volt alkalmi csapatkapitányként szerepelni.

Goldstein megköszönte a játéklehetőséget, és hogy még góllövésre is volt alkalma.

Kerekestől megkérdezték, hogy vajon begyakorolták-e a 90. percben bemutatott bakállást.

– Nem, ez egyáltalán nem szerepelt az edzésprogramban – felelt mosolyogva a játékos.

– Akkor talán rögtönzés volt, akkor találták ki?

– Az sem. De egy edzésen, hetekkel ezelőtt Rottenbillerrel és Juhásszal hülyéskedésből beszéltünk egy ilyen figuráról. Hogy ez milyen klassz megoldás lenne. Amikor az utolsó percben szöglethez jutottunk, és Juhász is előre jött, hirtelen rájöttem, hogy ez a tökéletes alkalom. Mutattam Juhásznak, hogy bakot fogok állni, ezt Rottenbiller is észrevette, így mindhárman ugyanarra gondoltunk. Utána már csak az kellett, hogy a labda a megfelelő magasságban jöjjön. De hát azért tanultunk meg focizni, hogy ez már ne legyen probléma.

– És a sarkalásos gól? Az esélyes a világbajnokság legszebb góljára is. Azt sem gyakorolták be?

– Nem. De az ötlet magától adódott. A sarkalásos passzokat eleget gyakoroltuk, ez a lövés nem sokban különbözött attól. Mit csináljak, ha a beadás a hátam mögé jön? Az én helyemben ön is ezt tette volna, nem?

A riporterek nevettek. A kérdezőről azt sem tudták feltételezni, hogy kocogni tud, nem, hogy focizni, ilyen színvonalon. Ő maga is elnevette magát.

– Hát a háromszori tizenegyes? Véletlen volt-e, hogy kétszer is magához pattant vissza a labda? Az olyan volt, mint egy cirkuszi mutatvány.

Kerekes elvigyorodott. – Véletlen volt. De én is besegítettem. Halász tanár úr mondása jutott akkor eszembe: „Egy késdobáló soha nem lehet indiszponált.” Mindnyájan nagyon megtanultunk rúgni, az pedig részben a rúgás pontosságán múlik, hogy a kapufáról merre pattan a labda. Persze ha nem sikerül, akkor most fel sem vetődne, hogy véletlen volt-e.

Mandokitól azt kérdezték, hogy magyar származású lévén, milyen érzés volt a magyarok ellen futballozni.

– Az ember nem foglalkozik ilyen kérdésekkel. Az ellenfél az ellenfél. A meccs előtt nem is találkoztam velük. Majd talán ma este, a közös vacsorán. Bár, tudják, nekem a portugál az anyanyelvem, az anyám Angolából származik, és otthon az apám is portugálul beszélt. De biztosan lesz ott tolmács. Meg hát mindannyian beszélünk angolul.

Halásztól megkérdezték, hogy mi lesz a luxemburgi válogatottal, ha ő ott hagyja őket.

– Nélkülem is boldogulni fognak. Már egészen jól futballoznak.

– Ki lesz az új luxemburgi szövetségi kapitány?

– Ez az ő dolguk. De Gommers és Hartmann sok mindent eltanult tőlem. Ők segítettek az edzéseken, és az elméleti megbeszéléseken is jelen voltak. Bármelyikből jó szövetségi kapitány lehet.

– És a magyarok?

– A magyar játékosok szabadon eldönthetik, hogy melyik válogatott színeiben akarnának inkább szerepelni. Most Luxemburg a legnagyobb név a piacon. Az Aréna nélkül persze nehéz lesz megőrizni az eredeti szellemiséget, de mindegyikük eléggé megtanulta a mesterségét ahhoz, hogy a jövőben önállóan is boldoguljon, bármelyik csapatba be tudjon illeszkedni.

– Magyar klubcsapatokba is?

– Ezt ők döntik el. Momentán egyik magyar klubcsapatot sem tartom nagyon jónak, nem tudnának mit kezdeni az arénás nevelésű játékosokkal, de ezt a lehetőséget sem zárom ki.

– Nem fog hiányozni az Aréna?

– De, hiányozni fog. Nekik is, nekem is. De hát a világon semmi sem tart örökké.  És a játékosok, miután elérték azt a célt, amit évekkel ezelőtt kitűztünk, végre azok lehetnek majd, akik akarnak lenni. Az egyik orvos, a másik mérnök, a harmadik pedagógus. Előttük az élet.

– Tornatanárok is lehetnének?

– Persze. Mostantól övék a saját életük. Teljesen. Alaposan megdolgoztak érte.

A következő napokban a Magyar Labdarúgó Szövetség elnökét is megpróbálták nyilatkozatra bírni, de Baradlay nem ért rá. El volt foglalva. A jövő év labdarúgó költségvetésének részleteit dolgozta ki.

Még arról kell beszámolnunk, hogy a Halász által összeállított helyzetkatalógus, a helyzetek osztályozása és fejezetenként számos példa elemzése a világbajnokság után angolul könyv alakban is megjelent, és pár hét alatt felkerült a New York Times sikerlistájára.

Halász szeretett volna létrehozni egy budapesti futball-akadémiát is, de mikor a Labdarúgó Szövetség vezetői megtudták, hogy az intézményt nem ők irányítanák, ellenezték a tervet. Azt hangoztatták, hogy az iskola olyan megoldásokkal akarja traktálni a fiatal labdarúgókat, amelyek teljesen idegenek a hazai labdarúgó kultúrától. Így a Közép-európai Futball Akadémia nem Budapesten, hanem Bécsben jött létre, és azonnal csaknem száz hallgatója lett. Halász csak az évnyitón jelent meg, nem akart a sportág gurujaként viselkedni. A játékosai közül Juhász vállalta, hogy értelmezi a szabályokat és eljárásokat, illetve, hogy bemutatja az egyes lépéseket, trükköket.

Utójáték

A világbajnokság elmúltával Halász László jelentkezett a nemrég átszervezett NSEVOM-ban (Nemzeti Sport-, Egészség-, Vallás- és Oktatásügyi Minisztérium), hogy megtudja, szükség van-e rá szövetségi kapitányként. A tárgyalások azonban elakadtak. Az illetékesek nem értek rá. És még mindig nem dőlt el véglegesen, hogy a luxemburgi válogatott aranyérmét ünnepelhetjük-e magyar sikerként, vagy jobb, ha nem is beszélünk róla. Egy hónap a bizonytalanságban telt.

     A csapat közben világ körüli turnéra készült. Mérkőzéseket kötöttek le Európában, Ázsiában, Észak- és Dél-Amerikában.

A játékosoknak nagy kedvük volt rá. Eddig csak Európát ismerték meg úgy-ahogy. Most megismerhették a világot. És a világ is megismerhette őket. Személyesen.

Bár a program szoros és meglehetősen fárasztó volt, a játékukkal mindenütt meg voltak elégedve, minden stadionban tízezrek fogadták őket. Halász már nem volt annyira szigorú a játékosaihoz, hagyta, hadd fürödjenek a népszerűségben.

Ezen a turnén már Kende és Lakatos is csatlakozott a csapathoz, és velük ment Juncker, Bourbaki, Goldstein és néhány más luxemburgi illetőségű csapattársuk is, olyanok is, akik nem jutottak szóhoz a magyarországi világbajnokságon.

     Az első mérkőzést Prágában játszották, és 4-0-ra győzték le a cseh válogatottat. A gólokat Zombori, Pintér, a váratlanul előre rontó Rottenbiller, valamint Juhász lőtte. A cseh sajtó nagy tudósításokban számolt be a mérkőzésről, és interjúkat készítettek Halásszal, Zomborival és Pintérrel. A cseh kapus is úgy nyilatkozott, hogy a luxemburgi csatárok ördöngösen cseleztek. Állandóan változtatták a helyzetüket, a labdáikat pedig annyira megcsavarták, hogy azokat a saját kapusuk sem tudta volna megfogni.

     A cseh állami tévében éppen a Visegrádi Államszövetség labdarúgásáról beszélgettek, nagyon optimistán. A lengyel, a cseh és szlovák válogatott nem is szerepelt rosszul, de a programba valahogy belevették Luxemburgot is. Ez ellen később tiltakozott a prágai magyar nagykövet, de a bakin már nem lehetett segíteni.

     Amikor a luxemburgiak elnyerték az aranyérmet, Dunaszerdahelyen rokonszenvtüntetést tartottak a magyar játékosok mellett. Szlovákiában nemcsak a VB mérkőzéseit, hanem a prágai vendégszereplést is nagy figyelemmel kísérték. Egy kisebb incidensre sor is került magyar és szlovák csoportok között, és emiatt Halásznak külön is nyilatkoznia kellett.

– A labdarúgásban nem ellenségek vannak, hanem ellenfelek, és a sportszerűség minden mérkőzésen kötelező. A szlovákiai magyaroknak semmi okuk sincs arra, hogy a luxemburgi sikerekre hivatkozva összetűzéseket provokáljanak – hangoztatta.

     Prágában elmentek a Na boji š ti utcán lévő Kehelybe, Švejk kedvenc sörözőjébe, de Halász csak limonádét kért, és hozzá prágai sonkát evett. A játékosai is csak belekóstoltak a híres cseh sörökbe. Az edzéseken kívül is egészséges életmódot folytattak.

Meg kell említenünk, hogy ezekben a napokban két barátnő is csatlakozott a csapathoz. Halász nekik is köszönetet mondott a türelmükért és a kitartásukért.

– Amikor erről a világ körüli turnéról hazaérkezünk, sértetlenül megkaphatjátok a kedveseiteket – mondta, nagy nevetések közepette. Piroska még mindig kitartott Juhász mellett, de Lívia már eltűnt. Zomborit ezúttal már egy triatlonista hölgy, a 22 éves, finn születésű Ursula bátorította. A fiatalember egy ideje már a gólokat is az ő tiszteletére lőtte. És a születendő unokának sem kell majd szégyenkeznie, valóban világbajnok és gólkirály lett a nagypapája.

Folytatódott az útjuk. Legközelebb Norvégia ellen győztek, 3-0-ra. Vendéglátóik nagyon kedvesek voltak. Minden játékos kapott ajándékba egy-egy norvég mintás pulóvert, ami nagyon jól jött a hideg északi időjárásban. A norvég lapok dicsérték a vendégeket, és Halásznak alkalma volt nyilatkoznia a labdarúgás nemzetközi jellegéről. Kiemelte, hogy szinte mindegyik válogatottban voltak külföldön született és honosított játékosok, és alapjában semmi különbség sincs a hazaiak és az idegenek között, feltéve, hogy mindannyian a közös győzelmet, az együttes sikert akarják elérni. És mi mást is akarhatnának?

– Mi a véleménye a norvég labdarúgókról? – kérdezték tőle.

– Érdemben nem tudok nyilatkozni. Az emberanyag jó, de talán a játékuk egy kicsit darabos, és taktikailag nem eléggé átgondolt. De Európában nem a legrosszabbak közé tartoznak. Ezen a mérkőzésen is volt egy pár szép pillanatuk. Csak így tovább!

     Oroszországot 5-2-re verték meg. A találkozót Szentpétervárott tartották, ahol is gyönyörködhettek a sarki fényben.

     Házigazdájuk pohárköszöntőt tartott a több mint fél évszázados magyar-orosz barátság tiszteletére. Halász válaszképpen annak a reményének adott hangot, hogy az ukrán kérdés rendezése után az orosz elnök a világ békéjének megőrzése érdekében fog tevékenykedni. – Ha nincs béke, nincs labdarúgás sem – tette hozzá. Vendéglátói bólogattak, de a mosolyuk kényszeredett volt. Nehéz idők voltak ezek. Mint mindig.

     Aztán a csapat délnek fordult. Törökország ellen 2-0 arányban győztek. A török csapatban ott voltak még a Fenerbahcse játékosai, akik már régi ismerősként üdvözölték a magyarokat. A közönség hangosan ünnepelte a hozzájuk látogató világbajnokokat, és csak egy kisebb incidens történt, amikor is iszlám szélsőségesek azt követelték, hogy távolítsák el a nyugati métely terjesztőit az országból.

Az ügyben az államelnöknek is meg kellett szólalnia. Nagyon öreg volt már, de továbbra is ő volt az iszlamistává áthangolódott ország hivatalos feje. Éles szavakkal ítélte el a luxemburgi gyarmatosító politikát, amelynek immár magyarok is áldozatául estek, de elhatárolódott a provokációktól. Hozzátette azonban, hogy „a nép igazságos haragját nem szabad korlátok közé szorítani.”

Halász nagyon ügyelt arra, hogy a játékosainak ne essen bajuk. Miután megérkeztek, sürgősen átköltöztek egy másik szállásra. És jókor, mert az eredeti helyszín előtt tüntetők gyűltek össze, és gépkocsikat is égettek. Halász még éjszaka felhívta Kerekes szüleit, megerősítette, hogy a játékosoknak nem esett bajuk, és arra is megkérte őket, hogy ezt közöljék a többi szülővel is.

     Korea következett. A második koreai háború és a két ország végleges egyesülése óta nem sok európai csapatot láttak vendégül. Luxemburg 6-2-re győzött. A mérkőzés után ellátogattak a Hősi Halottak Emlékcsarnokába, ahol filmet is láthattak a testvérgyilkos háború borzalmairól.

     A koreai elnökasszony hosszan méltatta az európai országok szolidáris magatartását és azt a humanitárius segítséget, amelyet a háború idején, illetve utána nyújtottak a sokat szenvedett koreai népnek.

Ezen az eseményen részt vett a kínai nagykövet is, és megemlítette Magyarország történelmi jeletőségű keleti nyitását, amelynek következtében a kínai ipar sokkal jobb feltételek között tud exportálni Európába. Majd meglebegtette a bevándorlási kötvényét, amelynek birtokában ő is Magyarországra költözhetne és magyar állampolgárságért folyamodhatna, de az adott helyzetben kínai diplomataként jobban szolgálhatja a népeik barátságát.

     Ezután átruccantak Japánba. Ott 3-0 volt az eredmény. A játékosok mélyen meghajolva köszönték meg a lelkes fogadtatást. A mérkőzés után a nézők azt kiáltották: „szajónára!” Ott sem tudták megúszni az interjúkat. Juhászt a japán sportról kérdezték, de csak annyit tudott kinyögni, hogy „tollszárfogás”, és ezen a vendéglátók udvariasan kuncogtak, a kezüket a szájuk elé tartva. Szakéval kínálták a vendégeket, de azok Halász egyetlen szemöldökrándulására úgy döntöttek, hogy ezúttal sem fogadják el az alkoholt. Talán majd legközelebb.

     Tokióban alig győztek álmélkodni a japán elektronika csodáin. A hotelban robot köszöntötte őket, mélyen meghajolva, és nagy pislogó szemekkel közölte velük 126 választható nyelven a tudnivalókat. A szállodai szobák fel voltak szerelve a legmodernebb telekommunikációs eszközökkel. Így könnyen tudtak beszélni a magyar hozzátartozóikkal is, akik a budapesti japán nagykövetségen várták a lehetőséget. A hívott fél eredeti nagyságban és három dimenzióban jelent meg. Teljes volt az illúzió, hogy személyesen is ott vannak velük. Csak megölelni nem lehetett őket.

     A városban mozgójárdán közlekedtek vagy önvezérlő taxikon, és nehezen tudták megmondani, hogy akiket az utcán, a házak előtt vagy az ablakokban, tornácokon látnak, azok élő emberek-e vagy robotok.

     Ausztráliát ritkán látogatja meg európai labdarúgó válogatott. Az egyik helyi újság felidézte a csehszlovák Csupaláb-együttes száz évvel azelőtti diadalmenetét, amelyről Eduard Báz tudósított, a Csodacsapat  című regényében. (Ez a könyv Halász Lacikának is kedvenc olvasmánya volt.) Most a tanár gyerekei 6-0-ra győztek. A vendéglátóik elvitték őket az őserdőbe, láttak krokodilt, kengurut, dingót és kacsacsőrű emlőst is. Még a bennszülöttek alkalmi focicsapatával is játszottak egy barátságos kispályás mérkőzést. Könnyed és udvarias játékkal 3-1-re győztek. A bennszülöttek nagyon boldogok voltak az eredménnyel, a luxemburgi játékosoknak számos amulettet és helyi népművészeti tárgyat ajándékoztak.

Az amerikai kontinens következett. Chile ellen 4-1. Argentínában már fogytán volt a lendület, kezdett kiütközni a turné fáradsága (1-0). Brazília ellen pedig csak 3-3-as döntetlent tudtak elérni. A világbajnoki döntőben elszenvedett vereség után ezzel a brazilok nagyon is meg voltak elégedve, a sajtó ünnepelte a hazaiakat. Ha nem is ők nyerték a világbajnokságot, a világbajnokkal döntetlent játszani is szép eredmény. Megint meginterjúvolták a magyar származású Mandokit, aki a világbajnokságon szereplő brazil válogatott egyik oszlopa lett, és a nevét azóta országszerte mindenki megismerte. Mandoki is áradozott Halász játékosairól, és reményét fejezte ki, hogy egyszer Brazíliában is akad majd egy ilyen pedagógus edző, aki megtanítja a brazilokat ésszel focizni.

Találkoztak a magyar kolónia tagjaival is, magyar nótákat énekeltek, majd elénekelték a magyar és a székely himnuszt. A saját főzésű pálinkák kóstolásában a vendégek persze nem vettek részt, aminek az lett a következménye, hogy a szivélyes légkör a végére ellenségessé vált. Szerencsére sikerült még időben távozniuk. Addigra ugyanis már az ottani magyarok is egymás torkának estek.

Utaztak tovább. Uruguayt 1-0-ra, Mexikót 3-2-re verték meg. Nagy kíváncsisággal érkeztek az Egyesült Államokba. Titokban mindenki oda vágyott. Az amerikai válogatott jó csapat volt, főleg bevándorlókból állt, de már a saját nevelésű játékosaik is megtanultak focizni. Halász fiai könnyedén győztek 2-0-ra, de kevés néző akarta

A hívott fél három dimenzióban jelent meg.

látni őket, mivel épp akkor játszották a World Series  egyik fontos baseballmeccsét, ami Amerika-szerte az első számú csapatjáték (talán csak az amerikai futball és a kosárlabda versenyezhet vele). Némi csalódást okozott az alacsony nézőszám (a magyarországi stadionok kis látogatottságára emlékeztetett, mondta is Kerekes, hogy otthon érzi magát), de a vendéglátók azzal engesztelték ki őket, hogy vásárlási utalványokat adtak nekik, amit egy jó nevű áruházláncban lehetett beváltani. (Meg kell jegyeznünk, hogy a jó nevű áruházlánc azóta csődbe ment.)

Néhány játékos Las Vegasba is el akart volna menni, de Halász nem engedett. „Majd a saját pénzeteken eljöhettek, amikor csak akartok. De most a New York Public Library és a Metropolitan Museum of Modern Art van a programunkban.”

Végül visszarepültek Európába. Portugáliát 4-2-re, Spanyolországot 3-2-re, Franciaországot pedig 5-1-re verték meg. Itt is voltak érdekes élmények. A portugálok elvitték őket Madeirára, Spanyolországban a bikafuttatásra nevelt fiatal borjakat mutatták meg nekik. (Ezt a játékosok udvariasságból nem kommentálták.)

Franciaországban megnézték azokat a látnivalókat, amelyeket nem tudtak felkeresni korábbi párizsi útjuk során. Így végre a nemzeti könyvtárba is bejutottak, Halász nagy örömére.

Párizsban volt még egy meglepetés: egy középiskolai csapattal kellett megmérkőzniük (őket ez emlékeztette a korábbi önmagukra, az I/B-re). Hogy azoknak is lehessen esélyük, a vendéglátó csapatnak egyszerre húsz tagja volt a pályán. Ez nehéz helyzetek elé állította a vendégeket, úgy

érezték, mintha a gyerekek mindig a nyakukon lennének. Végül nehéz küzdelemben győztek 5-2-re. Halász megdicsérte a kihívóikat, és elmesélte nekik, hogy a nagy játékoslétszám ötlete neki már egy évtizede az eszébe jutott, és reméli, hogy egyszer lesz olyan szabálymódosítás, ami épp ezt fogja bevezetni.

Az utolsó héten Olaszországban vendégeskedtek. Itt nem a válogatottal mérkőztek, hanem három klubcsapattal. A Fiorentina ellen 6-2, az Internazionale ellen 1-0, az AC Milan ellen pedig 3-0 lett az eredmény.

A milánói mérkőzés volt a luxemburgi-magyar vegyes csapat utolsó együttes fellépése.  És ennek később még különös jelentősége lett.

Halász nagyon szerette volna, ha végre a „hivatalos” magyar válogatottat is kihívhatják, de az a meccs a magyar fél érdektelensége miatt nem jött létre.  A világbajnokság legjobb játékosaiból összeállított világválogatottal is szerettek volna játszani egy meccset, de a szervezés nagyon elhúzódott, és ezt már nem sikerült összehozni.

     Ekkor széledt szét az együttes.

     Sor került végre a nagy osztozkodásra. Minden játékos nagyon gazdag lett. Ha akarták volna, abba is hagyhatták volna a futballozást. De ragaszkodtak hozzá, és többé-kevésbé ragaszkodtak egymáshoz is. Csapattársaikkal együtt igyekeztek ugyanabban az együttesben elhelyezkedni. Így például Kerekes és Zombori új klubja a Chelsea lett, Gurigáé és Suhajdáé a Manchester United, Korompay, Csutorás és Varsányi a Barcelonához került.  Rottenbiller és Pintér abbahagyta a futballozást, ők az egyetemen tanultak tovább. Juhászról pedig már elárultuk, hogy a bécsi futball-akadémián oktatja majd a gyakorlati tantárgyat.

     Halász újra bement az illetékes minisztériumba (amit a nyáron ismételten átszerveztek, már nem is volt értelme megjegyezni a nevét), és megkérdezte, mi a helyzet. Szövetségi kapitányként most sem tartottak rá igényt. Távollétében meg is állapodtak a kazah Zamirjevvel, hogy Gurgolya helyett, aki időközben lemondott, ő irányítsa a válogatott munkáját.

     A kazah szakember sokat hallott Halászról, nagy tisztelője volt, és megpróbálta utánozni is a módszereit, de hangoztatta, hogy a magyar labdarúgó viszonyok között ez nagyon nehéz.

Az első válogatott mérkőzésére Kerekest, Zomborit és Varsányit állította be, és megállapodott velük, hogy külföldi munkájuk alatt is a magyar válogatott rendelkezésére állnak.

Magyarország nemsokára Szlovéniát fogadta Budapesten, és a megújult gárda 1-0-ra győzött. Az egyetlen gólt Zombori lőtte, Varsányi átadásából. A szurkolók elégedettek voltak. Igaz, hogy ez a csapat majdnem ugyanolyan gyenge volt, mint a korábbi, de legalább volt jó pár világbajnokunk, és ez gyógyír volt a magyar nép lelkének. A világbajnokság megerősítette a nemzeti öntudatot, és a tévében megint lehetett vetíteni a nagy idők legszebb pillanatait – Puskás, Albert és Gera után már Kerekes, Zombori, Juhász, Pintér, Guriga emlékezetes megmozdulásait, furfangos góljait is. Megint voltak hőseink, és megint nem volt már annyira fontos, hogy maga a foci jó legyen. Elég volt rágondolni.

     Halászból nem lett sztáredző (bár a FIFA háromszor is a világ legjobb edzőjének választotta), hanem visszatért az oktatói pályára, a Horthy István Fiúgimnáziumba. De ezúttal nem bízták rá a testnevelést.

– Szép dolgokat műveltél a fociban – mondta neki az igazgató –, büszkék is vagyunk rád, de az nem járható út, hogy sztárokat nevelsz, akik hajlandók a sikeres szereplésért a hazájukat is elhagyni. Ennek véget kell vetni. A minisztériumból is leszóltak, hogy elég volt az egyénieskedésből. Szorosabban kell követni a tantervet. És nem tudom, hallottad-e, hogy az új tanterv minden egyes testnevelési órára is meghatározza a szükséges tennivalókat. A test erősítése, honvédelmi nevelés, a jövendő katonák felkészítése a huszonegyedik század hadviselésére, ez a cél. A sportolók nevelését hagyjuk a hivatásos edzőkre! Itt az iskolában két nemzeti érzelmű fiatal pedagógus fogja átvenni tőled a testnevelési foglalkozásokat.

– Értem. De akkor velem mi lesz? – kérdezte Halász egy kicsit megszeppenve – Talán csak nem rúgtok ki?

Mert igaz ugyan, hogy az Arénából rá eső vagyonból könnyedén élhetne ameddig akar, szüksége volt a fiatalokkal, a diákokkal való napi kapcsolatra is.

– Nem, attól ne félj! – msolygott az igazgató. – Épp most üresedett meg az egyik irodalomtanári állás. Kökörcsin papa végre abbahagyta. A jövő évben irodalmat fogsz tanítani. De hát te eleve is azt akartad, nem?

– Azt is . Irodalmat és testnevelést. De elfogadom, legyek csak irodalomtanár, nekem az is nagyon jó lesz.

– Rendben, akkor meg is egyeztünk – mondta az igazgató. – Mindjárt odaadom az irodalmi tantervet. Az Ómagyar Mária siralomtól Wass Albertig és Csurkáig, ami elő van írva. A fő cél itt is a hazafias nevelés. De hiszen tudod.

– Persze, minden rendben lesz.

– Sokan irigyeltek a sikereid miatt – jegyezte meg az igazgató.

– Erről nem tehetek. De talán majd megbocsátanak. A futballsikerek nem tettek nagyképűvé, felfuvalkodottá.

– A gazdagságodat is sokan irigylik. Egy kicsit én is – mondta az igazgató, és felnevetett.

– Szabad a pálya, bárki megpróbálhatja – mosolyodott el Halász. – Bár sok múlik a szerencsén.

– „Jó szerencse, semmi más” – idézte az igazgató Zrínyi Miklós jelmondatát, némi éllel. De ezzel nem zökkentette ki Halászt.

– Zrínyi sem csak a szerencsében bízott. Mindent megtett annak érdekében, hogy rábeszélje a magyarokat az idegen hódítók elleni küzdelemre. Igazi hazafi volt.

Halászt örömmel köszöntötték a tanár kollégái, Szunyoghy külön is elhívta egy borozgatásra, és beszámolt neki az iskolában történt változásokról. Léda, azaz Marosiné szakított a kémiatanárral, helyette egy fiatal minisztériumi tisztviselővel jár, és azóta egyre csábítóbban öltözködik. Van egy új igazgatóhelyettes, az előtt nem szabad megszólalni, mert mindent továbbad. Ficsort, az ábrázoló geometria tanárt is ő rúgatta ki. „Csákváry előtt is fogd be a szád, neki is olyan felső kapcsolatai vannak, hogy jobb, ha nem tudja meg, miről mi a véleményed.” És így tovább, és így tovább, ahogy Magyarországon szokás.

     Szunyoghyt viszont az érdekelte, hogy hogy áll a dolog Térey Ilonkával, de erről Halász nem kívánt nyilatkozni.

     A sikeres edző gyorsan visszailleszkedett a gimnáziumi környezetbe. Úgy érezte, hogy az irodalomtanításban is van mit tennie, ezért nem is bánta az új munkakörét.  Ellenkezőleg, új erővel látott munkához. Felelevenítette a korábbi irodalmi tanulmányait, és újra elkezdett terveket készíteni.

     Az iskola diákjaiban még élénken élt a sikeres futballedző varázsa, drukkoltak neki a világbajnokságon is. Azon gondolkozott, hogy miként lehetne ötvözni az irodalmat a labdarúgással. Valamilyen kompromisszumot keresett. Akkor kezébe vette a szakdolgozatát. Füst Milán. Hm. Ezzel lehetne valamit kezdeni. Aztán fény gyúlt az agyában.

     Tavasszal megalakította kedvence csapata, az AC Milan labdarúgó klub mintájára az AC Füst Milán  elnevezésű irodalmi önképző kört. Először értetlenkedve fogadták az ötletet, de mivel irodalomtanárként is kiválóan helyt állt, sokan jelentkeztek. Az önképzőköri tagok aztán sorra nyerték az országos tanulmányi versenyeket.

     A diadalmenet folytatódott. De ez már egyik másik könyvbe kívánkozik.

     Ennek az összeállításnak a végén viszont szót kell még ejtenünk egy megható eseményről. Halász tanár úr októberben feleségül vette Térey Ilonát, a „lelki gyúrót”, akiről kiderült, hogy az irodalmat is szereti, és okos megjegyzéseivel a férjének is segítségére lehet.

     A lagzin minden játékos megjelent, a luxemburgiakat is beleértve. Halász meghívta barátját, a nagyherceget is, de ő egy újabb afrikai vadászatra hivatkozva kimentette magát. Halász pohárköszöntőt tartott a tiszteletére, kiemelve, hogy a segítsége nélkül nem sikerült volna elérniük

ezt a nagyszerű eredményt.

De volt még egy díszvendég: Béni bá, az egykori pályagondnok. Halász neki is köszönetet mondott, kiemelve, hogy ha nincs a füves pálya, talán az egész sikertörténet el sem kezdődött volna. Béni nem szólt, csak vigyorgott, és egészen leizzadt. És áldotta azt a napot, amikor megismerte azt az ügyetlen kisfiút, aki mára az ország legismertebb embere lett.

     Jó volt a hangulat Az Aréna több kiváló focistája is bevallotta, hogy titokban szerelmes volt a pszichológusnőbe, de mivel látták, hogy a tanár úrral kellett volna rivalizálniuk, nem merték kimutatni az érzéseiket.

     Térey Ilona (most már, mint Halász László újdonsült felesége) elpirult, és megjegyezte, hogy ezt ő is megérezte, de részben a korkülönbség miatt, részben pedig a bonyodalmak elkerülése érdekében nem árulta el, hogy ezek a fiúk neki is tetszettek, egytől egyig. Halász hirtelen odanézett, és felvonta a szemöldökét, de Ilona gyorsan odabújt hozzá, és azt mondta: „Meg itt volt nekem ez a fantaszta nagyfiú is, aki annyira beletemetkezett a munkájába, hogy észre sem vette, mennyire bele voltam esve.”

     Halász megenyhült, és kezet csókolt a nejének.

     A játékosok szülei is eljöttek, kivéve Csiszár apukát, aki megmaradt azon a véleményen, hogy Halász áruló lett, és büszke volt arra, hogy a fia nem vett részt ebben a nemzet ellenes összeesküvésben.

     A fiú azonban titokban találkozott az osztálytársaival, és másnap reggel egy közeli játszótéren rendeztek is egy grundfoci-meccset, amelyen megint ő volt a jobbszélső.

     A válogatottal neki sem volt szerencséje. Két mérkőzésre berakták, de csak néhány gólpasszt tudott adni, saját gólt nem szerzett. Mivel a kilépésekor az ő nevére is kiutaltak egy szép összeget, továbbra is arénásnak érezte magát, az apja jóváhagyása nélkül is. És teljes joggal. A klubmeccsek győzelmeiből ő is alaposan kivette a részét.

     A nyáron abbahagyta a focizást, és beíratkozott az egyetemre, fizika szakra, hogy végre igazi kedvencével, az atomfizikával foglalkozhasson.

*

Itt fejezzük be a beszámolónkat. Halász számára ellenzéki politikusok felkínálták, hogy képviselőjelölt legyen, és ha szeretett elnökünk nyugdíjba megy, esetleg még az ő hivatalára is pályázzon. Ő azonban udvariasan visszautasította az ajánlatot. Az előzmények ismeretében nem is számíthattunk másra.

TIPP

Tekintse meg a világbajnokság mérkőzéseit a világhálón!

Ez rendkívül egyszerű:

Írja be az alábbi linket, és dőljön hátra!

http://www.geocities.ws/mandygabor/vb

Tartalom

Előszó            5

Egy ügyetlen kisfiú           7

Merjünk nagyot álmodni!   15

Egy késdobáló sohasem lehet indiszponált    24

A kölyökcsapat   35

Mindennek vége?        64

Isteni beavatkozás          76

A kapualjban           87

Újjászületés          91

A focistának is van lelke        98

A magyarországi világbajnokság         109

Az évszázad mérkőzése        125

Utójáték   142

Tipp   158

(Az első kiadás 2017-ben, Hogyan nyertük meg a világbajnokságot?  címmel került fel a Magyar Elektronikus Könyvtár állományába. Köszönet azoknak az olvasóknak, akik bátorítottak az átdolgozott, nyomtatott kiadás elkészítésére.)

„A magyar futball nem volt, hanem lesz!”

(Gróf Széchenyi István elkallódott jegyzeteiből)